BIHANG TILL K. SV. VET.-AKAD. HANDL. BAND 18. AFD. III. X:0 5. 29 



kloroplast är starkare utvecklad än rotcellernas. Vid skott- 

 bildningen förhålla de sig antingen så, att de, efter att hafva 

 förlöpt horisontalt eller först vertikalt nedåt sedan horisontalt 

 en längre sträcka, rikta spetsen uppåt och slå in på den för 

 de typiska skotten utmärkande utvecklingsgången och antaga de 

 typiska skottens byggnad eller ock så, att ett eller flere vertikala 

 sidoskott bildas. De sålunda ett längre eller kortare stycke 

 från moderväxten bildade skotten kunna antagligen indivi- 

 dualiseras och genom utlöparens bortdöende och genom bildning 

 af propagativa axlar blifva ursprunget till nya tufvor. De 

 skulle sålunda bidraga icke blott till växtens vegetativa för- 

 ökning, utan äfven till dess spridning, jfr. tafl. VI, fig. 4 — 6. 

 Om hufvudskottets förgrening, då det efter kort växande 

 begränsas, är förut nämndt. Hos arter med dylikt hnfvud- 

 skott — och de äro, så vidt jag känner, det stora flertalet — , 

 kommer hufvudvigten i fråga om växtens förgrening att hvila 

 på de skottsj^stem, som utgå från hufvudskottet och utgöra 

 växtens hufvudmassa. Jag har i det föregående kallat dem 

 för hufvudgrenar och bibehåller i det följande denna benäm- 

 ning. I det fall att hufvudskottet fortsätter hela skott- 

 systemet igenom, gäller om dess förgrening detsamma som om 

 hufvudgrenarne hos närbeslägtade arter. Hufvudgrenar ut- 

 vecklas i regel till ett fatal hos samma individ. Aro de flera, 

 så är mestadels ett par starkare utbildade än den eller de 

 andra. Dessa skottsystem kunna innehålla axlar (skott) af 

 olika antal ordningar, vanligen från 2 — 5. Oftast är deras 

 hufvudaxel starkare utvecklad, längre och gröfre eller åt- 

 minstone gröfre än sidoskotten af högre ordning och derför 

 lätt följbar hela grenen igenom; jfr. tafl. II, fig. 3, tafl. III, 

 fig. 2 och tafl. IV, fig. 2. I fig. 2, tafl. VI, slutar hufvud- 

 axeln vid tecknet *. I vissa fall är skillnaden i styrka mel- 

 lan hufvudaxeln och en eller flere af de från den utgående 

 grenarne så ringa, att den icke framträder tydligt såsom 

 hufvudaxel och derför är svår eller t. o. m. omöjlig att följa; 

 jfr. t. ex. tafl. I, fig. 4. Hufvudgrenarne äro i regel svagast 

 förgrenade nedtill. De starkaste sidogrenarne utgå mestadels 

 från dess medlersta tredjedel. Tätast är förgreningen i öfre 

 tredjedelen. Genom stark utveckling af de medlersta sido- 

 grenarne utbildas vanligen grensystemet mer eller mindre 

 tydligt qvastlikt. Hufvudgrenarnes starka sidogrenar af första 

 ordningen upprepa, för så vidt de förgrena sig vidare, vanligen 



