30 F. R. KJELLMAN, CHLOROPHYCÉSLÄGTET ACROSIPHONIA. 



hufvndaxeln, ehuru dessa grenar ofta blifva mindre qvastlika 

 och mera rent klaselika; jfr. t. ex. tall. IV, fig. 2 och o. den 

 förra liguren återgifvande en hufvndgren. den senare en stark 

 sidogren till denna hos A. centralis (Lyngb.) Kjellm. Af ju 

 högre ordning en sidogren är. ju svagare är den och ju mer 

 blir den klaselik 



Hos de arter, hvilka bilda helt eller nästan helt rediga 

 tufvor. d. v. s. hos hvilka de en tufva sammansättande indi- 

 viden äro nästan fullständigt fria från hvarandra, är förgreningen 

 temligen likformig, så att inom bestämda regioner grenarne 

 utgå på ungefär lika afstånd från hvarandra ; jfr. t. ex. tafl. 



II. tig. 3. Detta gäller också om de arter, hvilkas i tufvorna 

 ingående individ förbindas genom rötter och krokgrenar, tafl. 

 I, fig. 4, tafl. IV, fig. 3. Hos andra arter, särskilt dem, 

 hos hvilka tufvornas sammanhang åstadkommes genom de 

 längre skottens slingrande växsätt, är förgreningen i synner- 

 het i grenarnes nedre region mycket olikformig. Grenarne 

 utgå mera gruppvis med längre eller kortare mellanrum 

 mellan hvarje grupp; jfr. tafl. VII, flg. 3, 9, tafl. VIII, fig. 3. 

 Hos dessa arter är förgreningen äfven deri oregelbunden, att 

 divergensen mellan grenarne är i samma grensystem mycket 

 vexlande. I regel äro grenarne strödda, bildande strängt eller 

 nästan ensidiga grupper med tvär och stark vexling i de på 

 hvarandra följande gruppernas divergens. Andra arter visa 

 i detta afseende större regelbundenhet. De utgå i strödd ställ- 

 ning med temligen likformig divergens. I vissa fall utskickar 

 samma cell två grenar, hvilka då antingen äro motsatta (tafl. 



III, fig. 8), eller närmade till hvarandra under mindre vinkel 

 än 180' (tafl. IV. fig. 9 — 11), stundom så att de komma att 

 ligga i samma medianplan; jfr. tafl. II, fig. 11, tafl. III, fig. 7. 



Skotten anläggas i regel i akropetal följd; jfr. t. ex. tafl. 

 VII, fig. 15. En skenbar interkalär utveckling uppkommer ej 

 sällan derigenom, att ett äldre grenanlag utvecklar sig lång- 

 sammare än ett yngre. Deremot har man väl att närmast 

 kalla skottanläggningen interkalär i det förut nämnda fallet, 

 att från samma cell två i samma plan liggande skott utgå. 

 I sitt yngsta stadium är sidoskottet en utbugtning från en 

 cell. Vanligen anlägges denna strax under öfre tvärväggen, 

 hos en del arter ett stycke nedom denna, i hvilket fall genom 

 vidt gående interkalär delning af stödjecellen eller i följd af 

 denna delnings förlopp det kan inträfia, att skottet såsom fullt 



