32 F. R. KJELLMAN, CHLOROPHYCÉSLÄGTET ACROSIPHONIA. 



axlar och då antingen, om rotsystemet är svagare utveckladt, 

 blott frän deras nedersta cell, eller, om rotsystemet är rikt, 

 äfven från högre npp liggande celler. 



De äro alltid helt ytliga, om det undantages, att den 

 yägg, som afgränsar rotanlaget, hos en del arter är urglas- 

 formig och faller inom den rotbildande skottcellen; jfr. tafl. 

 Il, fig. 13. De utgå i regel strödt och oregelbundet, stundom 

 dock två och två från samma cell och härvid väl alltid hvar- 

 andra diametralt motsatta, men dock stundom så, att den enas 

 utgångspunkt ligger högre upp än den andras. Då rötterna 

 äro motsatta är deras modercell ej sällan af annan form än 

 de tillgiänsande skottcellerna. Sidorötterna växa nedåt, dock 

 i mer eller mindre sned riktning, så att de icke blifva tryckta 

 utefter skottet. Stundom förlöpa de, om aktivt eller passivt 

 måste jag lemna oafgjordt, så, att de i lösa vindlingar om- 

 sluta en större eller mindre knippa skott af olika ordningar 

 och löst sammanbinda dessa. En del arter, t. ex. A. setacea 

 Kjellm., a. vcrnulis Kjellm. hafva enkla eller nästan enkla 

 rötter hos en del t. ex. A. flaccida Kjellm., A. hamulosa 

 Kjellm.. A. pallida Kjellm. äro de oftast greniga, mestadels 

 mycket rikt, stundom upprepadt; jfr. tall. Ill, lig. 12. Gre- 

 narne äro strödda eller motsatta. Stundom förekommer en för- 

 grening, som närmast torde kunna kallas di-, tri- eller polyko- 

 tom. Denna förgreningsform uppkommer hos en del arter, då 

 den växande rotspetsen träffar ett fast föremål. Spetscellen 

 utbreder sig då och utskickar två till ilere grenar af lika eller 

 ungefär lika styrka; jfr. tall. 11, lig. 18 — 19, tafl. Ill, lig. 13. 

 Såsom den senare figuren anger, undergår stundom i detta fall 

 roten vid kontaktstället en förändring till sin byggnad, så att 

 den från att vara langcellig, temligen tunnväggig och med 

 innehållsfattiga celler blir kortcellig, tjockväggig och får rik- 

 ligt innehåll. 



Från funktionell synpunkt torde tre slags rötter kunna 

 urskiljas, hvilka kunde benämnas sank-, grip- eller fäst- och 

 upplagsrötter. Sänkrötterna förekomma hos sådana arter, som 

 växa på slammig botten. Toppcellen förblir hos dessa rötter 

 lång, sänker sig eller skjuter ned i slammet och bibehåller 

 antingen sin ursprungliga cylindriska form eller utvidgar 

 spetsen något klubblikt. Antagligen undergår dess yttervägg 

 vid beröring med slampartiklarne någon förslemningsprocess; 

 åtminstone har jag ofta funnit spetscellen af dylika rötter be- 



