BIHANG TILL K. SV. VET.-AKAD. HANDL. BAND 18. AFD. III. N:0 5. 33 



täckt af vid dem hårdt fastade slampartiklar ; tafl. II, fig. 16. 

 Fig. 17, tafl. I, och iig. 17 — 19. tafl. II återge fäst- eUer 

 griprötter. För dessa är det karakteristiskt, att de i spetsen 

 vid kontakt antingen utbreda sig och bilda korta utskott eller 

 utskicka ett större antal korta grenar, h vilka sluta sig tätt 

 intill eller gripa omkring det föremål, med hvilket de kommit 

 i beröring. Detta kan vara antingen en främmande kropp, i 

 hvilket fall roten blir vidfästande eller också en del af den 

 växt, till hvilken roten hör, hvarvid roten kommer att bi- 

 draga till växttufvans sammanbindning. Rötter af det senare 

 slaget har jag funnit mycket vanliga hos Ä. hamulosa Kjellm. 

 Det bör tilläggas, att de nu behandlade rotslagen bestå af 

 innehållsfattiga celler. Särskilt saknas stärkelse eller finnes 

 i blott obetydlig mängd. 



Utmärkande för upplagsrötteriia är, att de antingen till 

 hela sin längd eller åtminstone delvis bestå af korta, tjock- 

 väggiga, mycket stärkelserika celler. De stärkelseförande de- 

 larne hafva än formen af enkla (tafl. IV, fig. 18; tafl. VI, 

 fig. 19) eller mer eller mindre rikt greniga cellrader, hvilkas 

 grenar äro sins emellan fria eller vid basen parenkymatiskt 

 sammanslutna (tafl. II, fig. 20—21; tafl. VII, fig. 19—20) än 

 af parenk3miatiska cellkroppar af olika form och storlek; 

 tafl. VI, fig. 4 — 5 och 20). En dylik parenkymatisk kropp 

 är icke alltid bildad af en rot utan uppkommen af två eller 

 flere, hvilka förenats med hvarafidra; jfr. tafl. V, fig. 20. En 

 egendomlig form hafva dessa upplagsnäringförande rotspetsar 

 hos en del arter, särskilt A. hamulosa Kjellm., tafl. I, fig. 18. 

 De äro här nästan cirkelrunda skifvor af parenkymatisk bygg- 

 nad, utbildade omkring en stor, i spetsen utvidgad cell. Dessa 

 skifvor hafva, såsom figuren anger, uppkommit ur nästan diko- 

 tomiskt grenade cellrader, hvilka utgå från den stora lök- 

 formiga cellen och sammanslutit sig parenkymatiskt. Figuren 

 visar också, att äfven i detta fall två rötter (eller rotgrenar) 

 kunna förbinda sig till ett helt. 



Oftast bestå dessa rötter af två skilda delar med tem- 

 ligen tvär gräns, nämligen en upplagsdel och en region, som 

 har den typiska rotens karakterer. 



Upplagsrötter har jag funnit i större eller mindre mängd, 

 — stundom såsom hos .4. paJlhJa K.tellm. och A. cffusa Kjellm. 

 i mycket stort antal — hos alla de arter, som det varit mig 

 möjligt att närmare undersöka. 



3 



