42 F. R. KJELLMAN, CHLOROPHYCÉSLÄGTET ACROSIPHONIA. 



utveckling fortfara vanligen maskorna att bilda ett oafbrutet 

 helt, men stnndom t. ex. ofta hos Ä. palliäa Kjellm. och A. 

 effusa Kjellm. inträifar det, att i äldre celler alla eller en 

 del maskor npplösas i längre eller kortare strängar. I kloro- 

 plastens äldre stadium förtjockas maskorna, särskilt omkring 

 pyrenoiderna, hvarigenom ånyo en förträngning af nätöppnin- 

 garna inträder. Denna kan gå så långt, att kloroplasten mer 

 eller mindre förlorar sin nätstruktur och blir tät eller nästan 

 tät. Detta är fallef i celler, som öfverga till fertila, men en 

 sådan kan äfven försiggå i rent vegetativa celler åtminstone 

 hos vissa arter, då stärkelsebildningen blir riklig. 



Den inträdande förstoringen af näthålen kan antingen ske 

 likformigt, så att dessa i den fullt utvecklade kloroplasten äro 

 i det närmaste lika stora och af nästan samma form (tafl. I, 

 fig. 15; tafl. II, %. 12; tafl. III, hg. 10) eller också olik- 

 formigt, ledande till uppkomsten af mycket olika stora och 

 olika formade näthål; tafl. IV, fig. 15; tafl. V, fig. 17 — 18. 



Kloroplastens längd är hos vissa arter äfven i längre 

 celler af cellens fulla längd t. ex. Ä. centralis (LrNaB.) Kjellm., 

 hos andra åter såsom t. ex. A. flaccida Kjellm. åtminstone i 

 toppcellerna och de längre skottcellerna regelbundet kortare 

 än cellen. 



Maskornas (nätbandens) tjocklek eller bredd, är, såsom re- 

 dan antydts, underkastad vexling efter kloroplastens ålder, 

 men äfven på samma åldersstadium hos olika arter rätt olika. 

 Vissa arter hafva dem nästan jemntjocka; hos andra arter är 

 skillnaden i tjocklek så stor, att nätet bäst torde kunna be- 

 tecknas såsom bestående af korta nästan skifformiga stycken, 

 sammanbundna genom smala band. Exempel på det förra 

 slaget kloroplaster lemnar A. centralis (Lyngb.) Kjellm. (tafl. 

 IV, fig. 15), på det senare åter A. vernalis Kjellm. (tafl. V. 

 fig. 17), A. effusa Kjellm. (tafl. VII, fig. 6 — 7). Öfvergångar 

 mellan dessa typer äro vanliga. Det vanligaste förhållandet 

 är det, att banden eller maskorna äro smalast på midten och 

 härifrån utvidgas mer eller mindre starkt mot maskknutarne ; 

 jfr. t. ex. tafl. V, fig. 17 — 18. Anmärkas må, att pyrenoiderna 

 oftast åstadkomma mera starkt framträdande knutar på mas- 

 korna, h vilka tilltaga i styrka i den män py renoidens stärkelse- 

 hylle ökas i mäktighet. 



Pyrenoiderna äro alltid flere i samma kloroplast. Deras 

 mängd vexlar. Talrikast äro de hos arter, hvilkas kloroplast 



