54 F. R. KJELLMAN, CHLOROPHYCÉSLÄGTET ACROSIPHONIA. 



gånger så långa som tjocka. I den öfre regionen, sedan den 

 interkalära delningen upphört, äro cellerna af temligen olika 

 längd, oftast V/^ — 3 gånger så långa som tjocka. 



Kroppsväggen är i allmänket af betydlig tjocklek, i huf- 

 vudgrenarnes nedre del starkt sekundärt förtjockad, så att 

 den slutliga totala tjockleken här upjjgår till omkr. 20 /li. Det 

 sekundära förtjockningslagret är tydligt längsskiktadt. Tvär- 

 väggarne, som äro vinkelrätt riktade mot cellens längdaxel, 

 äro tunna, ofta urglasformiga. Kropps- eller ytterväggens 

 förtjockningslager stöter med tvärt tillskärpt eller något 

 trubbig kant intill tvärväggarne; tafl. I, fig. 16. I de växande, 

 långa cylindriska toppcellerna tilltar ytterväggens tjocklek 

 något mot spetsen. Xågra väggprotuberanser har jag icke 

 funnit hos denna art. 



Kloroplav^ten har rundadt kantiga, små, något olikstora 

 nätöppningar. Maskknutarne, särskildt de som innehålla py- 

 renoider, äro starkt framträdande. Maskorna äro smala på 

 midten, tilltagande i tjocklek mot knutarne; tafl. I, fig. 15. 



Rotsystemet är rikt. Rötter utgå äfven från skottsyste- 

 mets öfre del, åtminstone från dess nedre hälft. Jag har 

 funnit två slag af rötter hos denna art: grip- och upplags- 

 rötter. De förra äro särskilt de som utgå från skottsystemets 

 öfre del. De äro fina, blott 20 — 30 u. tjocka, rikt greniga, 

 med sina till griporgan ombildade spetsar fästande sig vid 

 skotten eller sedan och om de nått växtens underlag vid detta; 

 tafl. I, fig. 17. De rötter, som utvecklats från hufvudskottet 

 och nedersta delen af hufvudgrenarne, har jag funnit ega den 

 egendomliga utbildning i spetsen som fig. 18, tafl. I utvisar. 

 De sluta med en skifva af stora, tjockväggiga, stärkelserika, i 

 nästan dikotomiskt greniga rader ordnade celler. Den cell. 

 från hvilken skifvan utgår är stor, och har spetsen starkt ut- 

 vidgad. Det händer ofta, att två eller flere dylika rotskif vor 

 sammanstöta med kanterna och att då en sammanväxning 

 eger rum, hvilket leder till uppkomsten af cellskifvor af ganska 

 betydlig utsträckning. Jag har antagit, att dessa rotskifvor, 

 som utan allt tvifvel äro upplagsorgan, fortlefva från en 

 vegetationsperiod till den andra och gifva upphof till n^^a 

 individ. 



Den väigg, hvarigenom ett rotanlag åtskiljes från en skott- 

 cell, är nästan plan och sammanfaller nästan helt och hållet 

 med skottcellens yttervägg. 



