BIHANG TILL K. SV. VET.-AKAD. HANDL. BAND 18. AFD. III. N:0 5. 63 



<ittingen{ibus, peracta divisions intercalari infra apices productos e cel- 

 liilis vegelis diametro vulgo circa tequalibns contextis, subcorymbose 

 ramosioribus; ramulis solitariis, vagis, superioribus sfepe unilateraJibus, 

 erectis, deinum apice longe flagellifonuiter produotis; cellulis fertiiibus 

 sparsis, solitariis, diaraetro vulgo sesqui- ad 2,.T-plo loDgioribiis. Tab. 

 IV, fig. 22—23. 



Slägtsliap. Arten är antagligen närmast beslägtad med 

 A. seiacea Kjellm. och A. flaccida Kjellm., men som det synes 

 väl skild frän dessa. Den är finare, af blekare färg och något 

 olika förgrening, men särskilt utmärkt från dessa genom de 

 slutligen mycket förlängda, fina, långcelliga skottspetsarne. 



Artheshrifning. Växten synes bilda små, mattformiga 

 endast nedtill genom rötter löst sammanfiltade, efter torkning 

 gulgröna, endast upptill med slemglans försedda tufvor, som 

 na en höjd af 4 — 5 cm. 



Alla de växten verkligen tillhörande basaldelar af skott- 

 systemet, jag lyckats utpreparera, hafva varit grofva, omkring 

 80 — 90 fx tjocka, kortcelliga, tjockväggiga med axil, efter 

 genomväxning uppkommen rot, liknande hvad som afbildats 

 pa tafl. III, fig. 4. Det synes mig antagligt, att den ursprung- 

 liga basaldelen till betydlig längd upplösts. Möjligt är t. o. m. 

 att dessa basaldelar icke utgöra delar af sjelfva hufvudskottet, 

 utan basen af från detta utbildade axlar. 



De skottsystem, som bilda skottsystemets hufvuddel. äro 

 teraligen utbredt qvastlika, under den lifligaste tillväxten 

 mera klaselika, föga upprepadt greniga, med grenarne af alla 

 ordningar förlängda och slaka. En genomgående hufvudaxel 

 är följbar. Grenarne utgå alltid ensamma, nedtill strödda, 

 högre upp i skottsystemet sträckvis ensidiga. Motsatta gre- 

 nar eller pargrenar har jag hos denna art ej iakttagit. De 

 flesta skotten äro i början smalt klubblika, men flertalet slut- 

 skott, särskilt de af högre ordning utlöpa slutligen i en lång 

 smal, rotliknande trubbig spets; jfr. tafl. IV, fig. 23. De er- 

 hålla denna utbildning antingen och oftast derigenom, att 

 toppcellen successivt blir allt smalare, stundom derigenom, att 

 den ursprungliga toppcellen bortdör och ersattes af en från 

 den öfversta segmentcellen bildad ny toppcell, som är betyd- 

 ligt smalare än den ursprungliga. I förra fallet afsmalnar 

 skottet jemt från nedom midten mot spetsen, i senare fallet 

 blir öfvergången mera tvär mellan den tjockare basaldelen 

 och den smalare toppdelen. En del slutgrenar äro till hela 



