BIHANG TILL K. SV. VET.-AKAD. HANDL. BAND. 18. AFD. III. N:0 5. 71 



regionen af celler, som äro dubbelt kortare till 1^ ,, gång längre 

 än tjocka. De icke grenbärande skottcellerna äro cylindriska 

 eller svagt tunnelika med ingen eller mycket svag samman- 

 dragning vid tvärväggarne. Dessa äro vinkelrätt eller mer 

 eller mindre snedt riktade mot cellens längdaxel, det senare 

 särskilt gällande de vid den senare interkalära celldelningen 

 uppkommande tvärväggarne. 



Kroppsväggen är i liufvudgrenarnes nedre del mycket 

 tjock, tydligt längsskiktad och aftar i tjocklek starkt uppåt, 

 så att den i de öfre cellerna är ej fullt 3 /tt. i basalcellerna 

 minst 15 — 16 f.i. tjock. Det sekundära förtjockningslagret af- 

 sätter sig mot de relativt tunna tvärväggarne med tjock, af- 

 rundad eller tillskärpt kant. Toppcellernas yttervägg är i 

 sjoetsen förtjockad. Cellväggsprotuberanser äro, såsom redan 

 nämts, hos denna art vanliga; tafl. II, fig. 26. 



Kloroplastens masköppningar äro små, föga olika till stor- 

 lek och form, mycket talrika. Maskorna äro af betydligt olika 

 tjocklek med breda, skiflika maskknutar, sammanbundna af 

 tina band. I hvarje maskknut ligga mest flere pyrenoider, 

 hvilka äro stora, starkt framträdande och slutligen omgifna 

 af tjocka stärkelsehyllen ; tafl. II, fig. 12. 



Rotsystemet är jemförelsevis mycket svagt utveckladt och 

 utgöres endast af sidorötter. Dessa utgå så^'äl från hufvud- 

 skottsystemet som från hufvudgrenarne och hos dessa såväl 

 från hufvudaxeln som äfven ofta från basalcellen i någon af 

 dess nedre sidoaxlar af första ordningen. Till hufvudgrenarnes 

 sidoaxlar af andra ordningen sträcka de sig icke. Rötternas 

 basalcell ligger med sin bas något inom utgångscellen, hvilket 

 föranledes deraf, att sedan rotanlaget bildats i form af en låg 

 utbugtning nedtill på skottcellen, detta afskiljes genom en 

 urglasformig, mot skottcellens inre konvex yägg; tafl. II, fig. 

 13. I öfrigt äro rötterna helt utvändiga, riktade snedt nedåt, 

 alltid aflägsna från skottet, aldrig omslingrande detta. De 

 flesta äro långa, mestadels enkla, sällan, oafsedt vid spetsen, 

 greniga och då alltid sparsamt med mycket sällan motsatta grenar; 

 tafl. II, fig. 14 — 15. Stundom blir förgreningen gaflfellik der- 

 igenom att en gren utväxer till samma styrka som hufvud- 

 axeln of van sidogrenens utgångspunkt. Rötternas tjocklek är 

 något olika; de flesta äro 40 — 50 fi. tjocka. 



Med hänsyn till rotspetsens utbildning gifves det tre 

 slag af rötter: l:o) sänkrötter, med toppcellen stor, lång, svagt 



