76 F. R. KJELLMAN, CHLOROPHYCÉSLÄGTET ACROSIPHONIA. 



Hufvudgrenarne likna i dessa afseenden liiifvudskottet, men 

 hafva äfven nnder den lifligare tillväxten kortare toppceller. 

 Krokgrenarne hafva toppcellen kägellik, trubbig, väl af olika, 

 men i förhållande till de öfriga skotten af ringa längd. De 

 snbterminala cellerna i dessa grenar äro mest 3 — 4 gånger så 

 länga som tjocka. 



I skottsystemets öfre del är cellernas yttervägg (kropps- 

 väggen) tunn. Toppcellerna hafva under den temligen tjock- 

 väggiga spetsen en bred, temligen hög, ringformig förtjockning, 

 vid hvars bas tvärväggen anlägges; tafl. IV, lig. 16. Nedåt 

 förtjockas ytterväggarna och nä ännu, medan växten är vege- 

 tativ, en tjocklek af 7 ,{/. Det sekundära förtjockningslagret 

 är tydligt längsskiktadt och nedtill i skottsystemet äfven 

 tvär.skiktadt. Det sträcker sig med tillskärpt kant ut på tvär- 

 väggarne, hvilkas fria del vanligen är urglasformigt bugtad; 

 tall. III, lig. 17. Lokala skiktade väggförtjockningar af samma 

 form som hos A. setacea Kjellm. finnas äfven hos denna art. 



Kloroplasten i skottsystemets öfre del har samma längd 

 som cellen, i hvilken den befinner sig. Dess masköppningar 

 äro af olika storlek, men i allmänhet stora till mj-cket stora, 

 isodiametriska eller långsträckta. Maskorna äro fina, nästan 

 jemntjocka, vid pyrenoiderna mer eller mindre starkt förtjockade. 

 Pyrenoiderna ligga såväl i maskknutarne som annorstädes i 

 maskorna. De äro stora med tydliga stärkelsehy Ilen; tafl. IV, 

 fig. 15, 20. I nedre delen af skottsystemet hafva kloroplasterna 

 bredare maskor, mindre, vanligen rundade masköppningar och 

 pyrenoider med mäktigare stärkelsehy Ilen. I de långa topp- 

 cellernas spets är kloroplasten tätmaskig, rik på pyrenoider; 

 grenbildningen föregås alltid af förtätning af kloroplasten vid 

 grenens utgångspunkt. Den V^Ågg, genom hvilken ett gren- 

 anlag afskiljes frän sin modercell, faller antingen ett längre 

 eller kortare stycke utanför denna eller sammanfaller till sin 

 inre kant eller helt och hållet med dess yttervägg; jfr. tafl. 

 IV. fig. 9—11. 



Rotsystemet är jemförelsevis svagt utveckladt, bestående 

 endast af sidorötter. Hufvudmassan af rötterna utgå från 

 hufvudaxelns och sidoaxlarnes af l:sta ordningen nedre del, 

 strödda, enstaka, sällan 2 frän cell, det senare högre upp i 

 skottsystemet och i detta fall vanligen frän något olika hcVjd. 

 Den ena af dem är då kraftigare utvecklad än den andra. De 

 öfre rötterna äro långa, mer eller mindre starkt tilltagande i 



