92 F. R. KJELLMAN. CHLOROPHYCÉSLÄGTET ACROSIPHONIA. 



tätt sammanfiltade skaft, upptill nästan rediga, men dock 

 med antydan till uppdelning i smala, spetsiga eller smalt pen- 

 selformiga Icnippor eller oftare nästan halfklotformiga, täta, 

 bestående af talrika knippor. Dessa äro antingen af samma 

 utseende och byggnad som de penselformiga tufvorna eller 

 också utgöras de af flere dylika med ett gemensamt, mera ut- 

 draget, tätt sammaniiltadt skaft. 1 detta fall äro knipporna 

 upptill eller med andra ord deras grenar mera liårdt samman- 

 snodda, dock med bibehållande af den pensel- eller qvastlika 

 formen. Växten når en höjd af 1,5 — 2 cm. Till färgen är 

 den klart mättadt gräsgrön, vid torkning gulnar den något 

 eller stöter något i brunt. Lef vande har den en svag, men 

 dock tj^dlig sammetsglans; tafl. VII. fig. 1 — 2. 



Hufvudskottet har jag stundom funnit i förening med en 

 stärkelserik cellkropp, af samma utseende som upplagsrötternas 

 spetsar. Afven i detta fall har det varit kort med upplöst 

 spets, nedtill blott omkring 10 /< tjockt, tilltagande i tjocklek 

 uppåt, bildadt af ett fåtal. 2—3 gånger så långa som tjocka, 

 cylindriska, mycket tjockväggiga, stärkelseförande celler, ge- 

 nom cellformen af vikande från den af klot- eller äggformiga 

 celler bildade basalkroppen. Oftast är äfven basaldelen upp- 

 löst, hufvudskottet alltså ett helt fritt, litet brottstycke. 



De grenar, hvilka utgöra skottsystemets hufvudmassa, 

 äro åtminstone till aldra största delen af sin längd monopo- 

 dialt utvecldade, smalt qvastlika, temligen jemnt förgrenade 

 med ensamma, strödda eller sträckvis ensidiga, uppstigande 

 eller tilltryckta, eller slingrande, dels enkla dels upprepadt 

 grenade grenar, (j renarne af högre ordning äro dels långa, 

 uppräta eller tilltryckta, dels korta, som äro mer eller mindre 

 starkt utspärrade och redan från början växa med kort topp- 

 cell; tafl. VII, fig. 3 och 9. 



I hufvudgrenarne, så långt de äro monopodier, är en huf- 

 vudaxel endast med svårighet följbar, emedan skillnaden i 

 tjocklek och styrka mellan sidoaxlarne och hufvudaxeln vid 

 och ofvan de förras utgångspunkt är mycket obetydlig. Huf- 

 vudaxeln tilltar svagt i tjocklek frän basen till ett st^^cke 

 under spetsen, der den uppnår sin största tjocklek, hvilken i de 

 gröfre axlarne uppgår till 28 ^^ Toppcellernas i längre axlar 

 tjocklek öfvergar icke '22 /.i. 



Skotten bildas, sedan den interkalära delningen upphört, 

 af korta celler, lika långa som tjocka eller 1 ^ o gäng så långa 



