98 F. R. KJELLMAN, CHLOROPHYCÉSLÄGTET ACROSIPHONIA. 



gens; ett fåtal af de öfre kunna utgå ensidigt. En del af 

 dem äro korta och vanligen utspärrade en del mycket långa, 

 uppstigande — tilltryckta, ofta af något slingrande förlopp. Alla 

 hafva nästan samma tjocklek som moderaxeln vid deras ut- 

 gångspunkt; alltså äro grenar af samma ordning af i det 

 närmaste samma tjocklek. De äro nästan jemntjocka eller 

 svagt tilltagande eller, de korta grenarne, något aftagande i 

 tjocklek mot spetsen; tafl. VIII, fig. 3. I förgrening kommer 

 denna art närmast A. effnsa Kjellm., men grenarne äro 

 längre och slakare. En del grenar växa redan tidigt med 

 kort toppcell. 



Grenarne utgå antingen från modercellens midt eller när- 

 mare dess öfre tvärvägg. Den \'Åg^, genom hvilken ett gren- 

 anlag afskiljes från modercellen, sammanfaller mer eller mindre 

 fullständigt med dennas yttervägg. 



I knipporna ingå en del skotts^^stem, hvilkas hufvudaxel 

 vid basen är upplöst och här utbildat en genom vuxen, axil 

 rot. Åfven från skottspetsar kunna efter genomväxning rot- 

 liknande axlar utvecklas. 



Skotten bestå af celler, som äro nästan rent cylindriska, 

 i de gr()fsta axlarne slutligen obetydligt längre än tjocka (tafl. 

 VIII, fig. 4), men i allmänhet 2 — 3 gånger så långa som tjocka 

 (tafl. VIII, fig. 13), så att denna art genom cellernas jem- 

 förelsevis stora längd skiljer sig från de flesta andra Acrosi- 

 phonia-arterna. I en del grenar upplöses toppcellen och från 

 den öfversta segmentcellen bildas en ny toppcell, som upp- 

 bygger ett nytt, ofta kort, af cylindriskt tunnelika eller rent 

 tunnelika, delvis gan.ska starkt bukiga celler bestående nästan 

 spolformigt axelstycke, hvilket vid midten är betydligt tjoc- 

 kare än det skott, hvars spets det kommer att bilda. 



De äldre cellerna hafva jemförelsevis mycket (nära 5 //.) 

 tjocka, tydligt långsskiktade ytterväggar. Det sekundära för- 

 tjockningslagret sträcker sig icke öfver, utan afsätter sig med 

 tjock, något rundad kant mot tvärväggarne, hvilka förblifva 

 ganska tunna och skjuta ett längre stycke in i kroppsväggen; 

 jfr. tafl. VIII, fig. 8. De långa toppcellernas \ö.gg är tunn, 

 särskilt i cellens spets, der den vid växtens konservering i 

 t. ex. saltlösning ofta spränges; tafl. VIII, fig. 6. 



Ivloroplasten är glesmaskig, med få, olika stora, mest af- 

 rundade och något långsträckta nätöppningar. I yngre till- 

 stånd äro maskorna smala, något förtjockade vid maskknutarne, 



