60 A. Y. UREVILLIUS, VEGETATIONENS UTVECKLING PÅ HJELMAR-ÖARNE. 



gamla holmen är i söder iitvidgadt åt båda sidor och af- 

 smalnar åter vid gränsen till mellersta holmen. Afven södra 

 holmen fortsattes af ett smalt näs, som snart vidgar sig och 

 temligen tvärt afsliitar refvet mot söder (jfr kartan!). Skild 

 från de egentliga Griindholmarne genom ett jemförelsevis 

 bredt sund och utgörande en fortsättning af dessa, uppsticker 

 slutligen längst i söder den helt och hållet nybildade 

 Stallgårn». 



Det torde vara lämpligast att först i sammanhang redo- 

 göra för vegetationen pä de nybildade delarna. 



A. Norra Grundholmen. 



På det norr om holmens äldre delar vidt utbredda, n}-- 

 bildade landområdet hade vegetationen följande utseende. Den 

 yttersta strandremsan var fullkomligt bar till ungefär (i steg 

 innanför vattenbrynet, sålunda äfven ett stycke ofvan bölj- 

 gränsen. Därinnanför uppträdde ett höggräsbälte af Scirpus 

 lacustris, Phragmites commimis och höga Carices med inblandade 

 Polygonum lapathifolinm, Alisma Plcnifago. Gnaphalinm idigi- 

 nosinn etc. Därinnanför, på en temligen låg vall af fint grus, 

 kom ett mycket tätt snår af Salix cinerea med enstaka S. 

 raprea, S. aiirita, S. nigricuns samt Topnlus tremula etc. I 

 detta snår inträngde från höggräsbältet några Carices (vesi- 

 caria, ampidlacea, acuta), Eh-ocharis 2>tthistris etc. För öfrigt 

 hade snåret nästan ingen undervegetation, gruset var i det 

 närmaste bart. De lägre delarna närmast innanför Sali.r- 

 vallen voro klädda af en gräsmatta af Poa serotina (och 

 Bal(lingera) med inströdda Trifolium hyhridum, 3Iarchantia etc. ; 

 äfven /Srt^i.^^-buskar förekommo här inströdda. Gräsmattan 

 sträckte sig temligen långt in och öfvergick slutligen, där 

 underlaget blef stenigare och högre, i en högörtsformation, 

 mest utmärkt af Epilohium angastifolium. och Solidago Virgau- 

 rea och med undervegetationen mest bestående af mossor. 

 Ungefär på öfvergången mellan högörtsformationen och gräs- 

 mattan bildade små Pinus sUcestris-stånå ett oregelbundet 

 bälte, troligtvis temligen sammanfallande med 82 — 86 års 

 strandlinie (jfr Betula verrucosa-hältet på Ersön!). Innanför 

 högörtsbältet vidtog slutligen vegetationen på de äldsta, 

 äfven före S2 höjda delarna af holmen. 



