48 G. AXDERSSON, VÄXTPALEOXTOLOGISKA UNDERS. AF SV. TORFMOSSAR. 



sedan dess har jag på tväinie ställen iakttagit samma för- 

 hållande. Det ena var i den ofvan beskrifna mossen nära 

 Listershufvud, i h vilkens djnpare delar ett stnbblager af /'»r 

 bildat sig ofvanpå en torf. som innehöll lämningar af eZ", Jind. 

 hassel^ etc. Det andra var i en liten mosse strax norr om 

 Grebbestad i Bohuslän. Den är belägen i en svag fördjup- 

 ning i en i hafvet utskjutande låg urbergsrygg. Alldeles 

 i ytan ligger i denna mosse ett stubblager efter en fullmogen 

 furskog; under detta stubblager kommer en torf i allmänhet 

 mycket förmultnad och i hvilken, utom de nedan nämda träd- 

 stammarne, endast några bladfragment af SaMx aurifa eller 

 cinerca samt stam- och rhizomdelar af Plirriffwifcs, Calaniar/ros- 

 tis eller något närstående gräs kunde upptäckas. I torfven 

 fans ett större antal stammar af ek — den största obser- 

 verade 87 cm. i diameter — , men äfven sådana af al och 

 hjörJi, däremot inga af fur. Kring stammarne och spridda i 

 torfv'en funnos ganska talrikt smärre kolstycken; äfvenledes 

 var på flera af stammarne barken kolad. Samma förhållande 

 tycktes ha egt rum på tvänne ställen i de lagunmossar, som 

 ligga innanför den postglaciala strandvallen mellan Morup och 

 Falkenberg i Halland. Här var dock öfverlagringen af fur- 

 stubbar öfver torf med eklämningar ej i allo så klar och 

 otvetydig som på de två nyssnämda ställena. 



Ofvanstående iakttagelser ha här meddelats för att väcka 

 uppmärksamheten på denna efter allt att döma endast sken- 

 bara oregelbundenhet, samt få utredt hur pass allmän den 

 är. — De ofvan anförda exemplen torde bero på lokala för- 

 hållanden; vid Mjellby har sannolikt i samband med den 

 postglaciala landsänkningen dels ekfloran ganska mycket 

 undanträngts, dels nya förhållanden skapats, som gjort furen 

 tjenligare att intaga lokalen än eken. Vid Grebbestad där- 

 emot synes det af kolets förekomst att dömma ha varit skogs- 

 brand, som tvungit naturen att så att säga börja om igen 

 med den förnöjsammare furen, sedan elden antagligen förstört 

 större delen af den humusbotten, som genom årtusenden sam- 

 lats. I de stora dragen följer nog vegetationen i sin utveck- 

 ling de klimatiska förhållandena, men lokalt spela ofta många 



' Detta innebär tydlijren icke att de nämda trädslagen här vnxit pS 

 precis samma punkt, på hvilken sedan furen till mogen timmerskogs storlek 

 left. Tvärtom visar ektorfvens beskatfenhet med bestämdhet, att de ofvan 

 uppräknade arternas lämningar frän det närmaste granskapet insvämmata i 

 ett då öppet vatten. 



