58 G. ANDERSSON, VÄXTPALEONTOLOGISKA UNDERS. AF SY. TORFMOSSAR. 



hufvudströmraen. — Liniema, som auge invandringsvägen 

 öfver Danmark, äro endast att betrakta som antydningar om 

 riktningen, alldenstund så föga är publiceradt om Danmarks 

 torfmossar, ehuru dessa dock äro de kanske bäst kända af 

 alla. Där mina egna iakttagelser tryta, har jag endast unge- 

 färligen — genom prickning och ? — kunnat ange vägen, 

 särskildt gäller detta den A'igtiga frågan, om och livar den 

 östra och vestra invandringsströmmen stött samman. 



Orsaken till att ekfloran ej utbredt sig likformigt öfver 

 området ifråga kan svårligen ligga i några klimatiska för- 

 hållanden, utan torde lia sin grund i den gynnsammare jord- 

 mån, som dels Skånes moränlera, dels kusttrakternas marina 

 leror erbjuda. Då dessas utbredning i mellersta Sverige i 

 stort angifves genom det senglaciala hafvets gränslinie, är 

 denna inprickad på kartskissen efter den förut (sid. o) om- 

 talade kartan. — I smått kan man, såsom af det föregående 

 lätt nog framgår, se hvilken stor betydelse för ekflorans sprid- 

 ning underlagets beskaffenhet har haft. 



Den forntida större utbredningen af en del arter, bland 

 hvilka jag här endast vill nämna Ceratox)hijUum, Chtdium 

 Mariscus, Carex pseudocyperns, Cornus sangiiinea, skall jag 

 här ej ingå på, utöfver livad i det föregående är nämdt, 

 ehuru åtskilligt af intresse framgår genom en sammanställ- 

 ning af deras nuvarande och forna utbredning. Afven med 

 det redan för en sådan föreliggande materialet finner man 

 dock för dem samma utbredningsväg som den ofvan för eken 

 angifna. 



Det återstår till sist endast att söka besvara frågan vid 

 hvilken tid, i förhållande till vegetationen, menniskans in- 

 vandring egt rum, och hur de stora perioderna i hennes kul- 

 turutveckling låta hänföra sig till de växlingar i vegeta- 

 tion och fördelning af land och haf, som ofvan behandlats. 

 Allmänt råder som bekant den åsigten, att furens tid skulle 

 motsvara stenåldern, under det ekens angaf bronsåldern. 

 Ehuru jag medgifver mig sakna den nödiga sakkännedom 

 för granskning af de arkeologiska grunder, på hvilka denna 

 åsigt hvilar, har det alltid synts mig svårförklarligt, hur så 

 vidtgående förändringar i vegetationen kunnat ega rum pä 

 de jämförelsevis korta tidsmått arkeologerna velat medgifva 

 särskildt åt bronsåldern. — Nedan sammanställas de fynd, 

 som synas mig tala för att stenåldern fortfarit långt 



