De Iheoretiske Betragtninger, som ligge til Grund for den ene af de to Methoder, 

 hvorved jeg har forsøgt at bestemme forskjelligc Melallers Ledningsevne for Varmen, ere 

 følgende : 



Man tænke sig en Stang opvarmet i den ene Ende. 1 en fra et vilkaarligt Punkt i 

 Stangen regnet Afstand x være den variable Temperatur betegnet ved « x , idet Temperatur- 

 skalaens Nulpunkt regnes fra Omgivelsernes Temperatur, som antages konstant. Temperaturen 

 i en Hække, i samme Afstand l efter hinanden følgende, Punkter er saaledes u ,ui, ... um. 

 Den Del af Stangen, som ligger imellem to til æ=hl og « = (n — h)l svarende Snit, mod- 

 tager i Tidsenheden ved Varmeledningen fra den ene Side Varmemængden ^q-^—. — , naar 

 k er Stangens Varmeledningsevne og </ dens Tversnit, medens den til den anden Side 

 afgiver Varmemængden kq- ( ~~^ 1 - -. Naar man altsaa sætter: 



M„ — V, — !/(„_l)( -\- U„i = J , 



saa vil ~4- være den af den betragtede Del af Slangen i hver Tidsenhed modtagne Varme- 

 mængde, som nu dels medgaar til at opvarme Metallet, dels gaar bort til Omgivelserne. 



Det imellem de to Snit liggende Stykke af Stangen har Længden (n — 1)1 og 

 kan tænkes delt i n— 1 lige store Dele. Til at opvarme enhver af disse Dele 1 Grad 

 udkræves côql Varmcenheder, naar c er Metallets Varmefylde og o dets Vægtfylde, og da 

 den til Tidsenheden svarende Temperaturforøgelse i enhver af disse Deles Midtpunkter er 



_il' _Hü . - f "~' ) ' , saa vil hele den Varmemængde, som Opvarmningen af alle n — 1 



dt ' dt ' dt ' dS 



Dele i hver Tidsenhed udkræver, kunne udtrykkes ved eåql-^, naar 



2' = U, -\- 112/ + ■ ■ ■ U(«—i)l. 



Den anden Del af Varmemængden, som tabes til Omgivelserne, er en Funktion af 

 Temperaturen, og naar vi antage, at Temperaturerne i de forskjelligc Slykker ikke ere 

 meget forskjellige, kan denne Varmemængde tilnærmelsesvis betragtes som en Funktion af 

 Middeltemperaturen, altsaa ogsaa som en Funktion / af 2'. 



5' 



