86 10 



Strange senere sædvanlig dele sig i 3 og højere oppe i Bladene i endnu flere (XV, 3; 

 m og n betegne de to til II hørende Blade, i hvilke 3 Nerver ere dannede). Ligeledes 

 udgaar der fra disse Stranges udadvendte Sider Grene til de paagjældende Blades Sideskud, 

 der paa lignende Maade tredele sig, hvis disse Sideskud bestaa af I Blomst og 2 Blade, 

 eller tvedele sig, hvis de kun bestaa af I Blomst og 1 Blad; og saaledes fremdeles. 



Karslrængforgreningen er altsaa den samme som hos Podoslemon Ceratophyllum 

 ill, 7) og de andre Podostemaceer, jeg hidtil har undersøgt. 



Det følger af sig selv, at man paa ethvert Tværsnit gjennem det af Stængel og 

 Bladfødder dannede løvlignende Legeme vil træffe mange Karstrænge (hvis Tal tilsyne- 

 ladende oven i Kjøbet bliver større ved de karstrænglignende Kanaler), som løbe til de for- 

 skjellige, længere ude staaende Organer (XIV, 1, 2); hos de andre hidtil undersøgte Podo- 

 stemaceer, hvis Skudkomplexer ikke ere saa rige og indviklede, er Tallet af Strænge paa 

 et Tværsnit meget mindre (se IV, 3; VI, 8; IX, 53). 



Karstrængenes histologiske Bygning. Strængene bestaa af Kambiform og 

 til Dels meget langt udtrukne Trakeider. Tværsnit vise dem bestaaende af snævre og tynd- 

 væggede Elementer; uden om disse ligger et snævercellet Væv med tykke, gullige Vægge 

 — et kollenkymatisk, mekanisk virkende Væv, som længere ude gaar jævnt over i det 

 meget tyndvæggede Væv, der danner Hovedmassen. En særlig Kollenkymmasse i Skuddenes 

 Bugside findes ikke her eller er dog ikke saa fremtrædende, som hos de i 1ste Afhandling 

 undersøgte Arter. Sirør har jeg ikke kunnet paavise sikkert. 



Det ældre «Løv» er ganske tæt tiltrykt til Underlaget; det er sikkert stærkt negativt 

 heliotropisk, thi man finder det inderlig læggende sig op til Stenenes Overflade, følgende 

 alle deres Ujævnheder og bøjende selv om næsten retvinklede Kanter, i det det lægger sig 

 lige saa fast til den lodrette som til den vandrette Side (XIII, 4, paa venstre Side). 



Ilapterer. Stænglen viser sig, naar den er bleven ældre, paa Undersiden besat 

 med Hapterer, som søge lodret nedad og fæste sig tæt til de Gjenstande, med hvilke de 

 komme i Berøring, i det de i Spidsen brede sig eller næsten lige som gyde sig ud over 

 dem; exempelvis er der i XV, 1 6 afbildet en Hapterrække, der fatter om en lille Sten. 



Som Figurerne vise, ere Ilaptererne højst uregelmæssige i Form; nogle ere frit og 

 isoleret stillede, kegleformede, i Tværsnit trinde Legemer (XIII, U; XV, 16), andre ere for- 

 mede som lange, uregelmæssig takkede og vortede Bjærgrygge eller kamformede Kjæder, 

 der følge med Stænglernes Underflade (derimod næppe gaa over paa de egentlig bladagtige 

 Dele) og forgrene sig i Overensstemmelse med Stænglernes Forgrening (XIII, 7). 



Jeg har haft Lejlighed (il her, bedre end tidligere, at følge Hapterernes Udvikling. 

 De ere exogene Dannelser, opstaaende i Epidermis og det subepidermale Lag. Den XIII, 10 

 tegnede synes væsentlig dannet i det sidste; men jeg har set en kjædeformig Ilapter lige i 

 Dannelse, der aabenbart for en meget væsentlig Del opstod i Epidermis. Ligeledes er det 



