87 109 



Sammenligner vi Tli al as si nid erne med de typiske II om arider, da vil vi 

 sikkert efter det auforte komme til den Overbevisning, at vi her har at göre med en virkelig 

 ny lleptant-Type. Jeg vil her erindre om, at Chelæ er indskrænkede til I. og II. Par, at 

 Thoraxfodderne er sammentrykte og — navnlig de to forste Par — forsynede med kraftige 

 Baarbræmmer paa Kanterne, at 2. og 3. Led er sammenvoksede, at Epipoditernc er smaa 

 (eller mangler); jeg vil minde om det yderst characteristiske Forhold, som Ledakserne paa 

 I. Par viser; om Lac. externa paa 1. Kæbefod, Lac. interna paa samme; om 2. Maxille; 

 om Lae. interna paa 1. Maxille; om Ileduetionen af den tyggende Del paa Mandiblcn i 

 Sammenligning med Homariderne ; om den svage ydre Antenne, den lille Squama, om Tubcr- 

 culum , som er rykket udad; om Cornea, som altid er lille; Appendix interna paa Hale- 

 fødderne; det korte Rostrum; de lave (eller rent rudimentære) Epimerer paa Halen; Gællernes 

 Bygning og Tal. — Dertil kommer endnu for Flertallet, for de ret typiske Thalassiner, 

 saadanne Characterer som det lille distale Palpeled paa 1. Maxille, det uarticulerede ydre 

 Blad paa 6. Halefod, Linea thalassinica paa Skjoldet. — Alt i alt kan man ikke benægte, 

 at jo Thalassinerne, trods saa skönne Overgangsformer 1 ) som Axius princeps paa den ene 

 Side, Astacus paa den anden, danner en skarpt udpræget Reptant-Typc. 



Det turde her være Stedet at berøre den mærkelige Optræden af et Appendix interna 

 hos Axius og de andre. Man erindrer, at vi hos Penæiderne intet saadant fandt, at heller 

 ikke Ilomarus viste noget saadant, at endelig heller ikke Astacus 2 ), — der vel ikke er nogen 

 directe Overgangsform, men dog utvivlsomt, naar man da overhovedet staar paa L'dviklings- 

 theoriens Standpunkt, maa antages at være udgaaet fra en Overgangsform mellem de typiske 

 Homarider og Axius, — at heller ikke den har Appendix interna. Betragter man dets 

 Optræden hos Axius i Lyset af disse Facta, kan man ikke betvivle, at vi jo her staar for 

 et atavistisk Phænomen. Interessant er overhovedet den lunefulde. Optræden af Appendix 

 interna (smlgn. Eukyphoter, Loricater). 



Betragter vi Thalassinerne i det enkelte, da er det ganske aabenbart, al Axius, og 

 da navnlig — ialfald af dem, jeg har haft Lejlighed til at undersøge — Axius princeps 

 staar Homariderne nærmest. Alle de andre her betragtede Slægter slutter sig nu nærmere 

 sammen (Mandiblen, Linea thalassinica, de rudimentære Epimerer, den store Hale), men 

 klover sig atter ud i 2 Grene: Callianassa -f Callianidea, Thalassina + Gebia. Skemaet for 

 Thalassinernes Afstamning bliver derfor: 



') Det tor vist iøvrigt fastslaas, at selv nok saa tydelige Overgange mellem to typisk udprægede Grupper 



ikke kan medfore, at de slaas sammen. 

 2 ) Heller ikke de mere primitive Astacus-Former (Australien, Brasilien) har Appendix interna. 



