328 24 



Kindtand af neogæus (Kig. 23 — 24). Tanden har ligesom de tilsvarende af Eqvus caballns 

 været indhyllet i et mægtigt Cementlag, som dog for største Delen er faldet af. I Mod- 

 sætning i il Overkjæbetanden er den aldeles ret, nedefter bliver den smallere (Dimensionen 

 forfra — bagtil mindre). Af den lundske Figur er Slidfladens mærkelige og fra Hestens saa 

 afvigende Udseende i det væsentlige bekjendt, og Owen har (1. c. Pag. 570) til Dels frem- 

 hævet Forskjellene. Iøjnefaldende er Halvmaanernes stærke Konvexitet paa Ydersiden, Søjlens 

 Smalhed og den næsten fuldkomne Mangel af den hos Hesten saa udprægede, men allerede 

 hos Hipparion meget tydelige Rende paa sammes Indside, endvidere Simpelheden af den 

 bageste Halvmaanes bagre, indre Del (c). Det bör endnu noteres, at det Emaillag, der be- 

 klæder Halvmaanernes Konkavitet, er meget tyndt, langt tyndere end hos nesten; ellers er 

 Emaillaget meget vel udviklet 1 ). 



Forskjellene mellem Tænderne af neogæus, principalis og Owens arcidens paa den 

 ene Side, Hesten paa den anden er altsaa meget betydelige, langt betydeligere end mellem 

 denne og Hipparion, og del var derfor ganske naturligt, at Lund nærede den Anskuelse, at 

 de Heste hvem de har tilhørt var forsynede med flere Tæer ligesom Hippariet. Til denne 

 Anskuelse sluttede Owen sig ogsaa og opstillede en egen Slægt, Hippidion, for de tre 

 nævnte Former. 



Af Burmeisters Arbejde «Die fossilen Pferde der Pampasformation» ses det imid- 

 lertid, at Lund og Owen havde Uret i deres Antagelse, og at de omtalte Former slutter sig 

 langt nöjere til de nulevende Heste end man efter Tænderne kunde være tilböjelig til at 

 antage, medens iovrigt deres Stilling som en særlig Slægt bliver bekræftet. Jeg skal ikke 

 indlade mig paa nogen Diskussion om, hvorvidt IJurmeister har gjort rigtigt i at henføre 

 de to interessante Heste, som han har fundet i Platalandene, til Luuds Arter neogæus og 

 principalis; jeg anser det iøvrigt for höjst tvivlsomt. Men saa meget er i alt Fald sikkert, 

 at det er Former, som staar dem og arcidens meget nær, noget (1er uden videre vil skjönnes 

 ved en Sammenligning mellem Figurerne hos Burmeister med dem i Owens eller i nær- 

 værende Arbejde. 



Det fremgaar nu af Burmeisters Angivelser og Figurer, at Hippidion for det forste 

 var en éntaaet Hest; det store Metacarpale slutter sig efter Burmeisters Figurer ganske 



Den ovenfor beskrevne Kindtand af Eqvus principalis er funden i en Hule ved et Sted, der 

 kaldes «Come näo bebe>; i en anden Hule sammesteds har Lund fundet en Heste-Fortand, som 

 han i sit Manuskript henfører til samme Art, uden at der dog, saa vidt jeg kan se, foreligger til- 

 strækkelig Grund for en saadan Antagelse. Tanden — som er en yderste Fortand , om af Over- 

 eller Underkjæbe kan ikke med Sikkerhed afgjôres — er ikke meget slidt, er forsynet med en ikke 

 særdeles dyb, men bagtil afsluttet Bonne og er egentlig kun mærkelig derved, at Bönnens Hulhed er 

 begrænset af et Emaillag, der er saa tyndt, at det kun med Môje ses. Tanden viser altsaa et For- 

 hold, der er analogt med et, der udmærker Kindtænderne af neogæus og principalis, nemlig at visse 

 Dele af E mailovertrækket er meget tyndt; en af disse to Arter vil den vel sagtens derfor tilhore, 

 men hvilken er det efter mit Skjôn umuligt at sige. 



