25 329 



nær i Formen til Hestens, og hvorvel de nederste Ender af de smaa Metacarpalier er af- 

 brudte, er det dog evident, navnlig naar man sammenligner det store Metacarpals nederste 

 Ende med Hestens og Ilippariets, at de smaa Mellemhaandsben har forholdt sig som hos 

 hin, o: ikke har baaret nogen Taa. Paa en lignende Maade forholder Metatarsus sig. Men 

 ogsaa i andre Forhold slutter Ilippidion sig til Hesten, ikke til Hipparion. Som bekjendt 

 er Ulna hos denne langt kraftigere udviklet end hos Hesten; hos Hippidion derimod for- 

 holder Ulna sig efter Burmeisters Beskrivelse (1. c. Pag. 33 — 35) og Figurer ganske som 

 hos Hesten. Ogsaa Carpus, der hos Hipparion afviger meget fra Hestens, slutter sig hos 

 Hippidion nöje til dennes. Det kan herefter næppe betvivles, at Hippidion i Benbyg- 

 ningen slutter sig langt nærmere til Hesten end til Hipparion. 



I Betragtning af denne nöje Overensstemmelse i osteologisk Henseende mellem 

 Eqvus og Hippidion synes det at være rimeligst at antage, at de tilsyneladende primitive 

 Momenter, som Tænderne frembyder, f. Ex. Underkjæbe-Kindtændernes simple Form, ikke 

 er noget virkelig primitivt, men noget sekundært, og at Hippidion-Arterne er Former, 

 som er udgaaede fra en med Eqvus- Arterne nöje beslægtet Form 1 ), er en 

 devierende Typus, der i enkelte Karakterer simulerer ældre Former. Interes- 

 sant og oplysende er det ievrigt ogsaa, at Kindtænderne hos de forskjellige Arter af Hip- 

 pidion viser det pseudo-primitive i meget forskjellig Grad; medens saaledes Overkjæbe- 

 Kindtanden af Lunds principalis i sin Slidflade minder om Bhinocerossen eller Anchi- 

 theriet, ligner de øvrige Overkjæbe-Kindtænder (af Hippidion neogæum [Lund] og af Bur- 

 meisters neogæum og principale) langt mere Eqvus'; og en Sammenligning mellem Slid- 

 fladerne af Underkjæbe-Kindtænderne af Lunds H. neogæum og Burmeisters to Arter (Fig. 1 

 og 2, PI. 1IF i hans Arbejde) viser os, at del tilsyneladende primitive er langt mindre ud- 

 præget paa Underkjæbetænderne af Burmeisters Arter end paa vor H. neogæum 2 ). Den 

 primitive Stilling, som Tænderne syntes at anvise Hippidion, viser sig altsaa allerede ved 

 en nærmere Betragtning af selve Tænderne som mindre utvivlsom; og Skelettet peger, som 

 ovenfor udviklet, bestemt og afgjörende i samme Betning 3 ). 



I Eqvus-Arterne maa vi altsaa søge Hippidions nærmeste Slægtninge. Indenfor 

 Eqvus-Slægten er det atter Zebraerne, i alt Fald E. burchelli og E. Lundii mihi, som den 



Interessant er det, ut Burmeister har fundet et rudimentært 5. Metacarpal hus Hippidion. Som 

 bekjendt findes et saadant ogsaa hos Hipparion og Anchitherium og i sjældne Tilfælde (se Gaudry, 

 Les Enchaînements du Monde Animal, 1878, Pag. 138 — 139) lindes der Spor af det hos Hesten. 

 Skulde det vise sig at være konstant hos Hippidion, maa denne Form i alt Fald heri siges at vise 

 et noget nôjere Slægtskab med Hipparion, indtage et noget primitivere Standpunkt end Eqvus-Arterne. 

 Det tykke Cementlag paa Tænderne er noget, der just heller ikke peger hen paa, at vi har med 

 primitive Former at gjôre. 



Det vil let skjônnes, at Hippidion giver et advarende Exempel paa, hvor lidet tilladeligt det er af et 

 enkelt Forhold at slutte til et Dyrs systematiske Plads. 



