Jl 543 



Forsøgene viste, at Synsvinklen for rudt formindskedes lil l /s2, for blaat derimod kun lil Vu. 

 Denne Afvigelse mener Aubert dog at kunne forklare, idet han nemlig havde iagttaget, at 

 hlaat set under en lille Synsvinkel paa sort Grund i almindeligt Dagslys var næsten ganske 

 sort, hvorimod det ved formindsket Belysning syntes betydeligt lysere end den mørke Grund, 

 og det omvendte var Tilfældet med rødt. Ved stor og ringe Belysningsstyrke maatte følgelig 

 de to Farver danne meget forskjellige Kontraster mod Baggrunden, og da Kontrasten er af 

 væsenlig Betydning for en Farves Synlighed, lod Afvigelsen mellem rødt og hlaat sig forklare 

 derved. Thi ved den laveste Belysning, hvor Synsvinklen er ens for begge Farver, danner 

 rødt, der ses næsten sort, saa godt som ingen Kontrast mod Grunden, medens denne har 

 en kjeiidelig Størrelse for det relativt lyse blaa. Idet nu Belysningen voxer, bliver rødt 

 lysere, danner derved stadig stærkere Kontrast og bliver følgelig ogsaa lettere synlig, d. v. s., 

 at det bliver synligt under mindre Synsvinkler, end Tilfældet vilde være, saafremt Loven 

 om det reciproke Forhold mellem Belysning og Synsvinkel gjaldt uden Indskrænkning. Om- 

 vendt med blaat ; det bliver stadig ved voxende Belysning mørkere i Forbold til Grunden, 

 danner altsaa mindre Kontrast mod denne, hvorfor der vil kræves relativt større Synsvinkler 

 for at opfatte Farven. Men hvis Auberts Antagelse er rigtig, at Synsvinkel og Belysnings- 

 styrke ere reciproke, og at de Afvigelser fra Loven, som vise sig, kunne forklares ved 

 Farvernes Lysningsændringer, saa maa man vente, at Loven experimentalt kan paavises i 

 al Fald med stor Tilnærmelse, naar man paa en eller anden JVlaade kan forhindre, at 

 Kontrasten mellem Farve og Grund kan forandre sig. Det vil dog ikke være let. Thi hvis 

 man f. Fx. vilde undgaa Kontrasten ved at anbringe det farvede Objekt paa graa Grund af 

 samme Lysning som Farven , saa vilde en Forandring af Belysningen ogsaa fremkalde en 

 Ændring i Farvens Lysning, og en Kontrast mod Grunden vilde følgelig opstaa. En anden 

 Udvej vilde være den, at man ved Forsøgene ikke varierede Belysningen udover visse Grænser, 

 men holdt sig omtrent til Styrken af almindeligt Dagslys. Det er nemlig bekjendt, at 

 Farvernes Lysningsændringer nærmest foregaa ved extreme Belysninger, og naar man altsaa 

 blot undgik dem, kunde man vente at finde Loven tilnærmelsesvis bekræftet. Sikrest bliver 

 det dog i Stedet for farvede at bruge hvide Objekter og simpelthen at bestemme Grænsen 

 for deres Synlighed. Thi det er indlysende, at hvis Auberts Sætning gjælder for Opfat- 

 telsen af Farve, saa maa den ogsaa gjælde for Opfattelsen af Lys ; der vil ikke kunne paa- 

 vises noget Faktum , som kan berettige os til at hævde den i det ene Tilfælde og benægte 

 dens Gyldighed i det andel. 



Flere Forsøgsrækker af denne Art foreligge, men nogen bestemt Slutning lader 

 sig neppe uddrage af dem, da de forskjellige Besultater ere indbyrdes stridende. Den 

 ældste Undersøgelse skyldes, saa vidt vides, T. Mayer 1 ). Han finder Loven: 



M Fechner: Psychophysik I, pag. 281 



7ii' 



