lit 551 



mellem O og A: 



(C \ 'i 3T 1j'^ 

 l ~~2z* J + 2" z^ = 2 •^2'(*-" l + " < L 'g 6 I 



og mellem A og K: 



/ .. 2a; , a;- \ , . / 1x x" \ 



T-^-') ( '~ a) ,Lig - 7) - 



Kurven SNM-, hvis Ordinater ere dannede ved Addition af Ordinaterne i de to op- 

 rindelige Kurver, giver altsaa et fuldstændigt lullede af Lysfordelingen i Randen af Net- 

 hindebilledet AB. Men hvorledes er det nu muligt, at denne Lysfordeling kan frembringe 

 en Fornemmelse af, at AB har udvidet sig? Snarere skulde man dog synes, at man maatte 

 se det hvide Kvadrat formindsket og omgivet med en graa Rand, der, idet cren stadig blev 

 mørkere, tilsidst tabte sig i den sorte Grund. Noget saadanl iagttager man imidlertid, som 

 Erfaringen lærer, aldeles ikke. Vi opfatte virkelig Objektet med nogenlunde skarpe Kon- 

 turer, og iagttage lige saa lidt indenfor som udenfor dets Grændser nogen Variation i Lys- 

 styrken. Man er derfor nødt til at antage, at her er en psykisk Faktor medvirkende. 

 Sagen forholder sig, som allerede Volkmann har gjort opmærksom paa, ganske som om 

 det lyse Objekt og den mørke Grund hver især annekterede sin Del af Irradiationszonen. 

 Dette vil naturligvis kun sige, at, idet vi ved Hjælp af de fremkaldte Lysfornemmelser danne 

 os en Forestilling om det, som vi se, regne vi den Del af Irradiationszonen OK, som har 

 størst Lighed med det lyse Objekt, med til delte, og Resten til Grunden; der foregaar 

 derved altsaa en Vurderingsproces, som vi iøvrigt ikke ere os bevidst. Men hvad vil det 

 nu sige, at den Del af [rradiationszonen, som har størst Lighed med det lyse Objekt, regnes 

 med til dette, og at Resten betragtes som hørende til Grunden? Hvor sætte vi saa faktisk 

 Grændsen? Et Exempel vil her gjøre Sagen klar. 



Lader man en Lampe kaste en Slagskygge af en Lineal paa en hvid Skærm, saa 

 har man paa denne en kontinuerlig Overgang fra den fuldt belyste Skærm gjennem Halv- 

 skyggen til den mørke Kjærneskygge. Kalder man nu den fuldt belyste Skærms Lysning S, 

 Kjærneskyggens Lysning K, saa maa man et Steds i Halvskyggen kunne finde — eller i det 

 mindste tænke sig fundet — en Stribe, hvis Lysning H er ligesaa meget større end K som 

 S er større end H. Altsaa er H bestemt saaledes, at der er samme Forskjel mellem H 

 og K som mellem S og H. Men deraf følger, at alle Overgangene mellem H og K have 

 størst Lighed med K, og Overgangene mellem H og S have størst Lighed med S. Hvis 

 (lerfor vort Øje af en eller anden Aarsag bliver ude af Stand til at opfatte de kontinuerlige 

 Overgange og nødes til at regne en Del af Halvskyggen med til Kjærneskyggen og Resten 

 lil den fuldt belyste Del af Skærmen, saa maa den kunstige Grændse ■ — eller maaske rettere 



