45 577 



og større Nøjagtighed kan der altsaa ikke paaregnes undtagen ved de raegel luve Belys- 

 oingsgrader, hvor 3° — 4° allerede kunde gjøre en Forskjel. Naar altsaa Grænsen for én 

 Iagttager er 5 C for høj, og den samme Grænse for en anden 5° for lav, bliver en Differens 

 paa 10° mulig alene som Observationsfejl, men en større Forskjel iagttages ogsaa kun 

 sjældent for samme Farve ved given Belysning. Heraf følger da, al Middelværdien af alle 

 Iagttageres Angivelser bliver den sandsynligste Værdi for Farvernes Lysningsforhold. For 

 at lette Oversigten over disses Variationer ved de forskjellige Belysningsgrader, bar jeg op- 

 tegnet dem grafisk, idet Lysningsforholdet, angivet ved Gradantallet af den hvide Sektor, 

 er sat som Ordinat, Belysningen som Abscisse. Men da den slankeste Belysning er omtrent 

 50 000 Gange' saa stor som den svageste, har det ikke været muligt at afsætte Abscisserne 

 i deres rigtige indbyrdes Forbold, og da dette ogsaa ei uden stor Betydning for deres Ved- 

 kommende, ere de afsatte som aldeles vilkaarlige Længder. I Fig. 11 ere Variationerne 

 viste for gult (Zinkkromat, Zl, orangegult (Blykromat, B) og blaat (Ultramarin, U) i Fig. 12 

 for grønt (Schweinfurlergrønt, S), orangerødt (Ginnober, C) og rødt (Karmin, K). Ser man 

 bort fra de smaa Uregelmæssigbeder i Kurvernes Forløb, saa vise Figurerne, at grønt og 

 blaat blive relativt — i Forhold til hvidt ved samme Belysning — lysere, naar Belysningen 

 aftager, alle de andre derimod mørkere. Dette stemmer med, hvad der pna forskjellige 

 Steder i det foregaaende er angivet som Resultat af andres Undersøgelser. Men dernæst 

 vise vore Kurver, at først fra Lysstyrken 51 at regne, hvilket svarer til Belysningen inde i 

 et mod Nord vendende Værelse ved Middagstid paa en mørk, regnfuld Efteraarsdag, begynde 

 Lysningsvariationerne at blive fremtrædende. Heraf drager jeg den Slutning, at de for Ob- 

 jekters Synlighed fundne Love med stor Tilnærmelse ogsaa ville gjælde for Farveopfattelsen 

 ved alle bøjere Belysningsgrader indtil 10 000, som dog noget nær er den største, der 

 praktisk kan blive Tale om at undersøge, idet den svarer til Belysningen paa en netop i 

 Skygge slaaende Gjenstand i et Værelse, hvor Sommersolen ved Middagstid falder ind gjennem 

 en stor Vindusaabning. Til experimentalt at prøve Rigtigheden af denne Slutning bar jeg 

 imidlertid savnet alle Midler, og man derfor lade den staa ben som en overmaade sand- 

 synlig men dog ubevist Sætning. Selv Auberts pag. 7 angivne Forsøgsresultater kunne 

 ikke bruges til at prøve Gyldigheden, fordi de af ham anvendte Belysningsgrader ere altfor 

 smaa. Vel ere disse ikke udtrykte i bekjendte Enheder, men af Auberts Fremstilling 1 ) 

 synes dog at kunne sluttes, at hans Maximumsintensitet (25) ikke væsenlig bar overskredet 

 den laveste Grænse (51) for Gyldigheden af de omtalte Love. 



Til en Forklaring af de Forandringer i Farvelone, som Farverne undergaa ved af- 

 lagende Synsvinkel, forekommer følgende Betragtning mig al tjene. Da Nethindebilledets 

 Lysstyrke ved aftagende Synsvinkel stadig formindskes, naar Vinklen fra Begyndelsen kun 



1 Phys. der Netzhaut, pag. 59 »•- 130. 



