57 75 
jeg forlader denne Form, maa jeg dog endnu anfore, at d’Orbigny har havt det Uheld 
at copiere Albildningen af denne Form som Palæocoma Fiirstenbergii, hvori C. Vogt 
(Handbuch d. Geologi u. Petrefaktenkunde, 2den Udgave (1854), 1ste Deel S. 524, 2den Deel 
S. 431) trolig har fulgt ham"). 
Picard har nominelt forøget denne Slægt med to Arter fra den thüringske Keuper: 
A. squamosa og coronæformis (Ueber den Keuper bei Schlotheim in Thüringen und seine 
Versteinerungen, iGiebels «Zeitschrift für die gesammten Naturwissenschaften, 1858, XI Bd., 
S. 430 —32, t. 9, f. 1—3). De ere begge efter Omstændighederne vel vedligeholdte, men 
alt hvad man kan faae ud af dem, er dog, at det har været tyndarmede Ophiurider med de 
sædvanlige fire Rækker af Armplader, hvis Skive besad lignende, men mere eller mindre 
tydelige Indbugtninger mellem og indenfor Armene, som f. Ex. Amphiura Chiajei og fili- 
formis. Deres Habitus minder overhovedet nærmest om Amphiura; til at stille dem sammen 
med Aspidura loricata eller A. Ludeni er der ikke nogen tilstrækkelig Grund. At henføre 
dem til Slægten Acrura vilde ialfald bedre kunne forsvares. 
4. Aplocoma (Haplocoma?) «Genre voisin des Åcrura pour la forme, mais 
avec une seule rangée de pieces en sautoir aux bras». 
Opstillet for Acrura Agassizii Münst. (Beiträge zur Petrefakienkunde I, S. 87, t. 11, 
f. 2) fra Muslingkalken. Denne fossile Ophiuride besidder i Virkeligheden slet ingen Cha- 
rakterer, hvorpaa en Slægtsdiagnose kan begrundes. Alt hvad man kan faae ud af Be- 
skrivelsen og Afbildningen er kun en typisk Ophiuride, som forend den blev begravet i 
Steenmassen havde mistet alle sine Pigge, Papiller o.s.v., og som det derfor er umuligt at 
bestemme nærmere. 
5. Geocoma dOrb. «Genre voisin des Ophiurelles, mais sans petites 
pièces ovales de la base des épines» (d.v.s. uden Fodpapiller!). 
G. carinata (Minst.) (Goldfuss I. c. t. 62, f. 5) ligner habituelt saa meget slappe, slet 
bevarede Exemplarer af visse Ophiothrix-Arter, f. Ex. O. violacea eller spiculata, at jeg vilde 
fundet det naturligere, om man foreløbigt havde ladet den slutte sig til denne Slægt, end 
opstillet en ny Slægt for den. 
Geocoma elegans Heller (Sitzungsberichte d. k. Akad. d. Wissensch. Wien. 28 Bd., 
1858, t. 5, S. 167) og 6. libanotica (Heller |. c. t. 4, og König: Icones fossilium sectiles 
t. 2, f. 26) synes mig ikke at have noget tilfælles, der kan retfærdiggjøre deres Sammen- 
stilling i een Slægt eller yde Geocoma-Slægten nogen ny Støtte. Dog skal det ikke nægtes, 
at der er en vis Overeensstemmelse mellem Analyserne af G. carinata og G. elegans, som 
1) Om Feilen maaskee er rettet i den senere Udgave er mig desværre ubekjendt, da jeg ei har kunnet 
faae den at see. Bemærkningen er ialfald nedskreven førend denne Udgave udkom og har kun til 
Hensigt at standse en almindelig udbredt Feiltagelse inden den gaaer videre. 
