78 60 
Arter, som omtales af andre Forfattere, ere foruden de, der allerede ere omtalte 
leilighedsvis i det Foregaaende: 
Ophiura Murravii Ford. (1. c. S. 233, f.1; Wright: Monograph S. 151, t. 14, f. 1—2, 
t. 17, f. 2—4, t. 19, f. 3), en forholdsvis vel kjendt Art, som vistnok rigtigt er henfort 
til Slægten Ophiura Forb. (Ophioglypha Lym.), ligesom ogsaa den tertiære 0. Wetherelli 
Forb. (Echinodermata of British Tertiairies S. 32, t. 4, f. 7). — Af Ophiolepis Ramsayi Wright 
(I. c. S. 150, t. 14, f. 3) kjendes kun Armene, og det er vel muligt, at de ogsaa here til 
denne Slægt, men for sikkert tor det neppe udgives. — Heller ikke mod Henforelsen af 
Amphiura Pratti Ford. (I. c. f. 3) til Slægten Amphiura (s. lat.) vilde jeg havt noget at ind- 
vende, saalenge den udelukkende kjendtes af Forbes's Beskrivelse. Men det fore- 
kommer mig ikke, at Afbildningen hos Wright (t. 18, f. 1—2) skal styrke denne Hen- 
forelse. Jeg skjonner ikke rettere, end at den maatte kunne henfores til mange forskjellige 
Slægter. — Vistnok ere 0. (Aspidura) granulosa Hagenow og 0. (A.) subeylindriea Hag. (Jahrbuch 
f. Mineralogie 1840, t. 9, f. 6—7) ret interessante Vidı.sbyrd om Slangestjernernes Optreden 
i Kridttiden, men forresten ere de ubestemmelige; det samme gjælder om Ophiura olifex Quenstedt 
(der Jura in Deutschland t. XI, f. 3). Oppels Ophioderma Bonnardi (Würtemberger natur- 
wissenschaftliche Jahreshefte, XX Bd., 1864, S. 212) er, saa vidt jeg veed, endnu ubeskreven. — 
Ophiolepis gracilis (Altmann) fra en Leerdannelse i Nærheden af Dunbar og Seafield, er beskreven 
af Allman i Proceedings of the Royal Society of Edinburgh Vol. V, S. 101 (Marts 1863) 
(med Træsnitsfigurer) og af Robert Walker i Annals of natural history, 1864, Vol. XIII, 
S. 111. Da den Dannelse, hvori denne interessante Slangestjerne ligger begraven uden 
andre organiske Væseners Medfolge, henføres til den postpliocene Periode, kunde der 
været Anledring til at formode, at den kunde vise sig at være en endnu levende Art; 
men jeg maa indromme, at en saadan Art heller ikke er mig bekjendt. Det er rime- 
ligt, at kunde man komme til en fuldstendig Erkjendelse af alle den fossile Arts Eien- 
dommeligheder, vilde man endog erkjende en ny Slægtstypus i den — Skiven ligner en 
Amphiura, men de lange Armpigge!) modsætte sig denne Henforelse —; men den vilde 
endnu kun kunne charakteriseres meget ufuldstændigt. 
Den seneste Forøgelse, som vor Kundskab om Ophiuriderne i Fortiden har faaet, 
er Ophiura Gumaélii Lindstrøm (Om Trias- og Juraförsteningar från Spitsbergen, Kongl. Svenska 
Vetensk. Akad. Handl. VI Bd., Nr. 6, 1866, S. 16, t. 3, f. 11—12) fra den Spitsbergenske 
Juraformation. Den henføres af den nævnte Palæontolog til Slægten Ophiura (s. str.) 
(2: Ophioglypha) og sammenlignes nærmest med O. affinis m. Den har ogsaa, ligesom denne, 
16 større Skæl eller Skjolde paa Skivens Rygside, nemlig I i Midten og 5 i Kreds om dette, 
1) Det maa dog bemærkes, at Rob. Walker beskriver dem som «temmelig korte» (rather short). 
