5 207 
A M 
og det gjælder da om ved Forsog at afgjore, om ie er Nul eller ikke. At det sidste er 
Tilfældet, tor man efter de ovenfor gjorte Bemærkninger ikke betragte som allerede afgjort 
ved de nævnte Iagttagelser, som kun gjælde for det sammensatte Brydningsforhold »; for 
det første Alternativ taler derimod Luftarternes Forhold, idet det synes som om disses 
Brydningsforhold ere fuldkommen uafhængige af Varmegraden, naar Rumfanget ikke for- 
andres. Men heller ikke dette Punkt kan dog endnu betragtes som fuldkommen afgjort ved 
Iagttagelser, og det turde vistnok fordre en langt omhyggeligere Provelse, end der hidtil er 
blevet det til Del. 
Det Legeme, som næst efter Luftarterne bedst egner sig til at fremkalde en Be- 
svarelse af Spørgsmaalet om Varmens umiddelbare Indflydelse paa det reducerede Bryd- 
ningsforhold, er uden Tvivl Vandet, dels fordi dette ved de lavere Varmegrader forandrer 
sit Rumfang overordentlig lidt, hvorved en af Rumfangsforandringerne uafhængig Indflydelse 
af Varmen bedst vilde kunne blive iagttaget, dels fordi det har et Maximum af Tæthed og 
i det Hele udvider sig med stor Uregelmæssighed, hvorved det giver god Lejlighed til at 
prøve, om den samme Uregelmæssighed eller rettere den samme Lov gjør sig gjældende i 
Forandringerne af det reducerede Brydningsforhold indenfor de meget smaa Rumfangsfor- 
andringer ved de lavere Grader. Hertil kommer, at Vandets Udvidelse er, navnlig ved 
Matthiessens Maalinger (Pogg. Ann. Bd. 128), bestemt med en overordentlig høj Grad af 
Nojagtighed. Det er derfor heller intet Under, at Vandets Brydningsforhold fra saa mange 
Sider er gjort til Gjenstand for grundige Undersøgelser, som jeg i det Følgende. vil faae 
Lejlighed til nærmere at omtale. 
De Forsøg, som ere anstillede med Prismet over Vandets Brydningsforhold ved 
forskjellige Varmegrader, ere imidlertid endnu utilstrækkelige, fordi det ikke er muligt paa 
denne Maade at opnaae en Nøjagtighed, som kan stilles lige med den, hvorved Vandets 
Rumfang er bestemt for de forskjellige Varmegrader. Interferensmethoden har alene Jamen, 
som er den første, der har gjort denne Methode praktisk anvendelig, benyttet i dette Øje- 
med, men det er dog ikke lykkedes ham herved at opnaae nogen større Nøjagtighed, hvil- 
ket allerede kan sees af den Form, hvori hans Resultater fremtræde, idet Forandringerne i 
Brydningsforholdet kun ere angivne for vidt Lys. Dog er det klart og for første Gang 
fremgaaet af hans Forsøg, at Vandets Brydningsforhold for det synlige Lys ikke har sit 
Maximum ved 4°. 
Den af Jamin indførte Methode bestaaer i at lade Lyset i en skraa Retning falde 
paa et planparallelt Glas, hvorved enhver Lysstraale adskilles i to parallele Straaler, hvoraf 
den ene tilbagekastes fra Spejlets forreste Flade, den anden brydes og tilbagekastes fra den 
bageste, i Reglen belagte, Flade. Disse to Straaler bringes atter i Forening ved at falde 
paa et andet med det første parallelt stillet Spejl af samme Tykkelse, idet den første Straale 
Vidensk. Selsk. Skr., 5 Række, naturvidensk. og mathem, Afd. 8 Bd. V. 27 
