XXXII 



Paiisanias 1 Bogs 17 Cap. § 2); udfort i Marmor paa den indre Frise af Apolloiis- 

 templot i Bassse i Artadien, hvilket Iktinos byggede kort efter Aar 128 für vor Tids- 

 regning (Pausanias 8de Bogs 41de Cap. § 5) og siden, efter hine classiske Værker, 

 paa mangfoldige Sarkofager, Vaser o. s. v. 



Ligesaa vist som det er, at alle her nævnede Figurer ere i antik Costume, saa 

 at en saadan Zeus, en saadan Herakles, en saadan Poseidon o. s. v. letteligen lader sig 

 paavise paa antik-hellenske Monumenter fra en classisk Tidsalder og af velbekjendt 

 Oprindelse, lige saa vist er det paa den anden Side, al Hvo som i disse Figurer vilde 

 söge en mythisk (religiös) eller historisk Forhindelse, vilde arbeide aldeles forgjæves, 

 tabe sig i ubegrundede, fantastiske Dröramerier, og dog til Slutning, hvis han var for- 

 nuftig, nodes til at udraabe : oleum «ft opcram perdidi. 



Grunden hertil er, at disse talrige Figurer henraaledes paa nærværende ansee- 

 lige Keramion uden nogensomhelst logisk Forbindelse eller anden Totalidee, end den, 

 at pryde det Sted paa hvilket de hensattes; med eet Ord: fordi den hele skjonne fase 

 Mol er dccorativ og forfærdiget alene i denne Hensigt. 



Af dette Slags Vaser gives der ikke faa i de forskjellige Museer, i det britiske 

 Museum i London, i den kongelige franske Samling i Louvre i Paris, i Museo Borbo- 

 nico i Neapel o. s. v.; de fleste af dem henstaae uforklarede, fordi Udgiverne af Vase- 

 værker (Tischbein, Hamilton, Millin, Å, de la Borde, Millingen, Gerhard O.A.) ikke 

 kunde faae Noget ud af Figurernes Totalitet. Dette Slags Vaser cre sædvanligviis af 

 anseelig Störreise, efterdi deres forste Bestemmelse var, i mange Tilfælde, ganske som 

 nu, at staae paa et Bord, et Skab eller andet Möbel og pryde Stedet hvor de stode. 

 De ere alle, uden Undtagelse, profane Keramia: ikke bestemte til hieratisk Brug ved 

 Tempelljenesten eller til Soningsudgydninger (Libalioner), ikke til Veddekampspræmier 

 (àd^ka) i de offentlige Lege og nationale Ridderspil; de ere som oftest af en senere, 

 yngre Tegneskole, sædvanligen senere end den Lysippiske Stiil i Konsten, hvis Sær- 

 kjende var en aldeles tro Naturefterligning forbunden med Bestræbelse efter det Ziirlige, 

 meget forskjellig baade fra den ældre (archaiske) Tegneskoles Strenghed, og fra den 

 grandiose Opfatning som Phidias især begrundede og son) Winkelmann har benævnet 

 den hoie Stiil, fordi pUdias og hans Skole forst hyldede idealiseret Skjönhed (ikke no- 

 gensomhelst traditionel eller religiös Fordring) som det huleste Formaal for Konsten. 



Tegning og Udforelse paa nærværende Vase er nok ziirlig, tækkelig, endog 

 temmelig correct, men der yttrer sig ikke i disse Grupper nogen Tendens til det idealt 

 Skjonne eller Grandiose; alle Figurer, Guder, Heroer og Mennesker, see,' saa at sige 



