XLIII 



heri siges , ganste at være imod den forste. Det er saa langt fra . at den Sammcn- 

 krjmpning, Menneskeslægtens hypcrborciske Forgrening synes at have undergaaet, og 

 som ligeledes tildeels viser sig i Polarvegetationen, ogsaa udstrækker sig over Havets 

 Organismer: at jeg endog mener, det idetmindste i mange Tilfælde kan godtgjöres, ;it 

 de Slægtsformer, den kolde Zone har tilfælleds med den tempererede eller varmere, i 

 den forste naae en betydeligere Störrclse end i den sidste. Jeg skal ikke opholde mig 

 ved de amfibiske Pattedyr eller Hvalerne eller Fiskene, skjöndt disse kunne afgive flere 

 meget oplysende Exempler; fordi de nemlig tillige ere meget vel bekjendte. Derimod 

 henter jeg et Par Exempler fra Krustaceerne, 1 en tidligere Afhandling om de nor- 

 diske Ilippolyter har jeg bemærket, at denne Slægt i Polarzonen naaer en betydeligere 

 Störrelse end i de sydligere Have. Dette gjælder ogsaa om Slægten Crangon. Endvi- 

 dere om Caprella. Og, for ikke at forbigaae de Dyr, der ere Gjenstand for nærvæ- 

 rende Afhandling, maa det endnu tillades mig at anföre, at Amfipodordenen opnaaer sin 

 störste Masseudvikling i Polarhavet; adskillige af de nordiske Arter ere saa kæmpemæs- 

 sige, sammenlignede med Tropehavenes Arter, at de forholde sig til disse omtrent som 

 Elephanten til et eller andet af Nordens mindre Landpattedyr. Heller ikke savnes Ex- 

 empler i Bloddyrklassen : saaledes har jeg ingensteds seet saa gigantiske Ascidier som 

 paa Spitsbergen. Der kunde endvidere anföres flere Erfaringer for, at naar de samme 

 Arter ere fælleds for Spitsbergen, Grönland og den norske Kyst, de da paa det forste 

 af disse Steder synes at fremtræde störst, i det sydlige grönlandske Hav allerede ere 

 mindre, og fremdeles aftage i Störreise paa den norske Kyst alt som man rykker 

 inere sydligt. 



Det er almindeligt antaget, og vistnok i det hele laget med Ret, at de dyriske 

 Farvers Skjönhed og Mangfoldighed staae i direkte Forhold til Sollysets Kraft, og at 

 derfor Tropeegnenes Dyr prange med rode, blaa og grönne Farver, medens Polarzonen 

 maa lade sig nöje med hvide og sorte. Imidlertid synes denne Lov i ringere Grad at 

 gjælde Havdyrene, og man maa ikke troe, at det boréale Hav, dets lange Vinternat 

 uagtet, ganske savner Farvepragt. Blandt flere Exempler herpaa, vil jeg blot anföre 

 det, som forekommer mig mærkeligst. Een af de ovenomtalte Ascidiearter, af Störrelse 

 som Ferskener eller Oranger, kappedes med disse skjönne Frugter ikke blot i elegant 

 Form men og i levende Farver, og fremstillede mellem lisbræer en næsten skufTendc 

 Efterligning af disse en sydligere Zones Frembringelser. Dette her været mig saa»mcgct 

 mere paafaldcndc, som alle de Ascidier, jeg i Tropehavct har truffet, vare hvide, graac^ 

 'iler sorlagtige. Det er dog ikke ene med Hensyn til denne Bloddyrslægt, at Polar- 



6* 



