LXXIV 



fulvipes, samt Si. Hilaires Guaradiâ omstændelig afhandles. Af Chakalernes Underaf- 

 deling besklives to Arter, Canis fulvicaudus og C. vetulus, af hvilke den forste er ny, 

 den anden beskrevet af Prindsen af Neuwied, men forvexlet med den paraguaiske Ræv. 

 Efter en detailleret osteologisk Sammenligning imellem disse tre Arter fremstiller For- 

 fatteren de til denne Afdeling henhorende udddde Arter, af hvilke to: Canis robustior 

 og protalopex vise sig tilstrækkeligen forskjellige fra de nulevende, imedens en tredie 

 efterlader nogen Uvished, deels hvorvidt den er forskjellig fra den nulevende Art: C. 

 fulvicaudus, deels hvorvidt dens Levninger ere af samme Alder, som de to foregaaendes, 

 hvorfor den ogsaa er anfört uden Nummer paa Listen over de fossile Arter. 



Den anden Afdeling af Hundeslægtens omnivore Række, indbefatter kun een 

 nulevende Art i Brasilien: Guaraen, Canis jubatus, hvis Forskjelligheder fra den euro- 

 pæiske Ulv saavel i Levemaade som i Form og Beenbygning omstændelig udhæves. Af 

 denne Afdeling ere hidtil ingen fossile Arter forekomne. 



Af d«n carnivore Række af Hundeslægten besidder Brasilien for Tiden ingen 

 vildtlevende Arter, derimod synes den forsvundne Fauna at have eiet een herhenhörende 

 Art af Storrelse som Ulven, for hvilken foreslaaes Navnet Canis lycodes. Ved denne 

 Leilighed indlader Forfatteren sig i nærmere Undersögelser om Oprindelsen af Huus- 

 hunden i Araerika, hvoraf han uddrager det Resultat, at de Hunde^ som Spanierne fo- 

 refandt ved Erobringen af denne Verdensdeel, ei nedstamme fra nogen oprindelig vild 

 Art i Landet, men fra Individuer, der have været indförte til Vestkysten af Amerika 

 fra det ostlige Asien. 



Den anden Slægt af den forste undergruppe, Palæocyon^ tilhorer udelukkende 

 Forverdenen. Af de tvende Arter hvorpaa den er grundet, er den ene, P. troglodytes 

 (Canis troglodytes i de foregaaende Oversigter), af Storrelse og Proportioner som den 

 europæiske Ulv, den anden, P. validus, noget mindre, men stærkere bygget. De levede 

 begge i Hulerne, og ere Hovedophavene til Indbringelsen af Knoklerne i samme. 



Slægten Palæocyon danner Overgangen til den folgende Slægt: Spèothos, hvor- 

 med den anden Undergruppe begynder, hvor Antallet af Knusetænderne synker ned 

 under det for den egentlige Hundeslægt normale Tal. Alle de Modificationer i Tand- 

 systemet, der optraadte hos Palæocyon, gjenlage sig hos Speothos, hvilken endnu forer 

 et Skridt videre i den carnivore Retning ved Forsvindeisen af den bageste Knuseland i 

 Underkjæven. Ogsaa denne Slægt forekommer blot i fossil Tilstand og hidtil ikkun 

 med een Art, S. pacivorus, af Storrelse som en Ræv, men af langt stærkere Bygning, 

 med kortere Exlremiteter og Hale, og især udmærket ved en overordentlig kraftig Tand- 



