XLIV 
Præsten var bleven skriftet, förend han blev sigtet, skulde han være sageslös, naar 
Præsten vidnede, at det saaledes forholdt sig,” har allerede været Gjenstand for Kofoed 
Anchers Opmærksomhed, og idet han har anfört de flere forskjellige Grunde, som kunde 
tale for, at forstaae den saaledes, at al verdslig Tiltale og Straf bortfaldt, naar Forbry- 
deren havde skriftet for Præsten, anseer han det dog for den rigtigste Mening, at Lov- 
stedet kun har havt til Hensigt at befrie Pænitenten for geistlig Straf eller Kirketugt. 
For at sætte denne Gjenstand, hvorom der kun findes saare lidet i den canoniske Ret, 
i det fornådne Lys, har Forf, troet först at maatte forudskikke nogle almindelige 
Betragtninger over Forholdet mellem Kirke og Stat, som det var i Nordens Middelalder, 
Ved at fremstille dette har han især opholdt sig ved at udvikle den vigtige Indflydelse, 
som de geistlige Synodalretter nådvendig maatte have paa de borgerlige Forhold, og 
at vise, hvorledes de ved Kirketugt sågte at hæmme en stor Mængde Forbrydelser, der 
efter senere Tiders Forestillinger aldeles ikke henhåre under det geistlige Forum. I 
denne Anledning ere flere mærkelige Steder paapegede i den gamle norske Kirkelov 
for Vigen og i den svenske Østgåtha Lov, hvilken sidste ogsaa indeholder flere inter- 
essante Bestemmelser om det lånlige Skriftemaal og dets Forhold til det aabenbare. 
Skjöndt Resultatet af Undersögelsen af disse Lovbud er, at den omhandlede Forskrift i 
den Skaanske og Sjellandske Kirkeret maa forstaaes om Fritagelse for geistlig, ikke for 
verdslig Straf, og vel oprindelig saaledes er bleven fortolket, troer Forf. dog deels af 
enkelte gamle Lovbud, deels af historiske Vidnesbyrd at kunne udlede, at disse Bestem- 
melser, efterhaanden som Conflicterne mellem Stat og Kirke bleve hyppige, jevnlig ere 
blevne anvendte af Geistligheden til at unddrage Forbrydere fra den verdslige Straffe- 
magt. De herhen hårende Beviser findes især i den gamle Kirkelov for Trondhjem 
(hos Paus bag efter Magni Lagabæters Gulethingslov) Cap. 67 og 70, i Dronning 
Margarethes Stadsret Cap. 26 og i Synodalbeslutningerne paa Mådet i Kjöbenhavn 1425 
under Erkebisp Peder Lykkes Forsæde, i hvilke det udtrykkelig fastsættes, at naar de, 
som havde begaaet nogen geistlig Forbrydelse, ved Skriftemaal og Absolution havde 
udsonet sig med Kirken, skulde det under Straf af Bansættelse være enhver Verdslig 
forbudet at fængsle eller anholde dem, eller at confiskere deres Gods, fårend deres 
geistlige Dommer havde dömt. Herved bringes det da tillige i Erindring, at Begrebet 
om geistlige Forbrydelser efterhaanden var udstrakt i den Grad, at næsten alle Over- 
trædelser af verdslige Straffelove dertil kunde henfåres, da de uden Vanskelighed kunde 
bringes ind under et eller andet Bud i Decalogus. De historiske Vidnesbyrd for For- 
fatterens Paastand ere deels hentede fra Procesacterne i de bekjendte Stridigheder mellem 
