LXVIII 
bidrage til at henvende Opmærksomheden paa denne Bevægelsesform eller aflede den 
derfra (A); men paa den anden Side vil en Rhythmus vere tilstede og mærkes, naar 
alle Omdreininger have samme Varighed, men den förste, fjerde, syvende o.s. v. ere 
ledsagede af en særegen Tilsyneladelse, f. Ex. en Lysudvikling (B). Den fürste Art af 
Rhythmus, der blot er bygget paa Grunddelenes Tidsforhold, vil ogsaa da vise sig, 
skjöndt langt svagere, naar Afsnittene vel ikke ere dannede af samme Grunddele i samme 
Orden, men dog ligestore og oplöste i Grunddele efter samme Tal som Delingsprincip, 
som f. Ex. i } 4 4,444,444, 4 4 4 å i Modsatning til 4 4 3 à 3 & 43, 
3 À, 1 3 (C). Men da her tillige savnes en fast Modsætning, der frembringer nödvendig 
Afvexling og betegner Afsnittene, fremtræder ogsaa herved denne Rhythmus som ufuldstændig. 
En hérlig Rhythmus viser sig i en Fålge af Lyd, der deler sig i Afsnit, dannede 
af enkelte Lydmomenter saaledes, at den forklarede Afvexling og Overeensstemmelse 
fremkommer, I den musikalske Taktbevægelse, der er uafhængig af Tonernes Art, 
udfyldes Afsnittet, den enkelte Takt,” med Momenter, der ikke andenstedsfra ere givne 
i en bestemt Tidsudstrækning, men som her frembringes og vilkaarlig forkortes eller 
udstrækkes. Taktbevegelsen hörer altsaa til den svagere Art af Rhythmus (C), hvori 
blot Afsniltene (hver Takt) ere ligestore og inddeelte i enkelte Momenter efter samme 
Grundtal (lige, ulige, Fjerdedeelstakt, 0. s. v.), men derimod Grunddelene i Afsnittene 
ikke fålge i samme Orden eller med ganske det samme Udstrækningsforhold. Den 
kræver, for at opfattes, den störste Simpelhed "i Grundforholdet, saa at vor Musik ikke 
bruger Femtedeelstakt. Takten er et mindre bestemt, lösere Schema for Tonernes 
Bygning end den metriske Rhythmus. 
Talens, den metriske, Rhythmus fremkommer ved Anordningen af Stavelser 
efter deres givne Beskaffenhed til eensartede Afsnit, der gjenkomme som Grundfigur i 
Talens Bevægelse. Stavelserne maa i sig selv have en Modsætning og Forskjellighed 
for at frembringe en kjendelig og selvstændig Figur. Forholdet imellem Grunddelene i 
denne Figur maa være simpelt. Da Grunddelene ikke her dannes saaledes frit, som 
Taktdelene i Musiken, men indtræde som faste og begrændsede, er deres Orden af 
væsentlig Indflydelse; medens 2 4 udgjår samme Takt som 3 3, er derimod — — 
(kort og lang, betonet og ubetonet Stavelse) ikke samme Fod som © —. Den metriske 
Rhythmus viser sig ved Talen i dennes forresten rigtige Form. Stavelsernes Modsætning 
maa ligge i Egenskaber, som de have i den prosaiske Udtale, og som mærkes i denne, 
saa at Stavelserne selv indeholde og give deres Rhythmus, ikke faae den ved Recita- 
tionen; ellers var Alt Vers, eller snarere Intet var et Vers, men Alt kunde læses saa- 
