LXX 
Hvorfor vi skrive Vers efter Accenten, spörge vi ikke om; thi vi föle, at vi ikke 
kunne Andet, men om de Gamle gjöre vi et sligt Spörgsmaal. Paa dette vor Metriks 
Grundlag beroer Udelukkelsen af Former, der ere den antike Metrik eiendommelige. 
Da Stavelserne ikke vurderes efter Udstrækning, men efler en anden Charakteer, gives 
her ikke en Oplösning og Sammentrækning af Grunddelene i Foden som naar i de 
gamle Sprog — oplôses til © © (WY © © for —v)eller © © sammentrækkes til 
— (—— for — © ©); den Modifikation, der hist er imellem den rene trochaiske 
Række (— © — © — © — ©) og den kun tilnærmelsesviis fremstillede (—  — 
© — © — ©), falder bort; da to virkelig betonede Stavelser kun kunne bringes 
sammen ved möisommelig Kunst, og i en bestemt, meget indskrænket Form (i to Eenstavelses- 
ord eller i en betonet Endestavelse og eu Begyndelsesstavelse), bortfalder Spondeen, o. s. v. 
De-Gamle skreve derimod deres Vers efter Qvantiteten, det er, efter Vocalernes 
og Stavelsernes Udtales Form, der tillige, ved samme Hurtighed i Udtalen, danner et 
bestemt Udstrækningsforhold, saa at den lange Stavelse er liig to korte. Dette gjorde 
de Gamle, fordi de i daglig Tale udtalte Ordene efter Qvantiteten, hörte denne stærkt 
og tydeligt, men Accenten underordnet, Denne Sætning, hvis Miskjendelse hindrer 
enhver begribelig Fremstilling af den gamle Metrik, fremgaaer ikke blot af Versene 
selv, der kun derved fik Gyldighed og Virkning paa Øret og en Norm for Stavelsernes 
prosodiske Beskaffenhed, men den udtales med een Mund af alle de gamle Rhetorer, 
af Aristoteles som af Dionysius Halicarnassensis, af Cicero og Quintilian, der, hvor de 
tale om Velklang i det prosaiske Foredrag ene og alene tage Hensyn til Stavelsernes 
Qvantitet og Stavelserækkens Beskaffenhed i denne Henseende, og handle derom med 
stor Udförlighed, men aldrig nævne Accenten herved. Hertil kommer et höist vigtigt 
Punkt, der endnu ikke er noksom fremstillet i dets Betydning og benyttet, skjéndt det 
kaster et klart Lys til begge Sider, det er, Overgangen til en forandret Versbygning 
ifølge Overgangen til en anden Udtale. Overgangen til den nuværende (nygræske) Udtale 
efter Accenten (som hos os) skeete efterhaanden i Aarhundrederne efter Christus; (hos 
Latinerne fremtræde Sporene heraf i det fjerde Aarhundrede). I den daværende" aldeles 
traditionelle og ufrie Poesie beholdtes imidlertid den gamle Verskunst, der, bygget paa 
en forsvindende eller forsvunden Udtale var Øret fremmed (ligesom vi skrive latinske 
Vers imod vor latinske Udtale); men tillige håres fra de Lærde Klager over Folke- 
sange (stodvmxc), hvori Naturen gik over Optugtelsen og den daværende virkelige 
Udtale fulgtes. Efterhaanden blev det selv de Lærdere for besværligt at skrive Vers 
efter en forsvunden Udtale; man indskrænkede sig altsaa til at iagttage den i Orthographien 
