synlige Qvantitetsforskjel (7, w mod £, 0), men opgav den blot hörlige (som nu ikke 
længere hürtes), saa at ethvert &, 1, v brugtes vilkaarligt som langt eller kort. Endelig 
opgives ogsaa denne Levning; man füier sig efter Naturen og skriver Vers alene efter 
Accenten, ligesom vi (med lignende Observants og Frihed, f. Ex. at i Fleerstavelsesord 
den ubetonede Stavelse, som ikke staaer ved Siden af den betonede, kan faae en 
Biaccent, og f. Ex. cuvsysvdncav maales / ~ / D /); og disse Vers efter Accenten ere 
de eneste græske eller latinske Vers, som vi virkelig læse rigtig som de læstes i den 
Tid, de skreves. At nu i de Gamles Udtale Qvantiteten, ikke Accenten, herskede, 
hænger paa det Nöieste sammen med den store Forskjel imellem Accentens üvrige 
Beskaffenhed i de gamle Sprog fra vor Accent, en Forskjel, som aldeles oversees i de 
almindelige Raisonnements herom. Vor Accent er en fast Accent (i det Hele paa 
Ordenes Stammestavelser), der fremhæver det for Betydningen Vesentlige, og som 
altsaa i Talens Gang virker rhetorisk. De Gamles Accent, skjöndt udgaaende fra 
Verbets Stammestavelse er flyttelig under Qvantitetens Herredümme, der i Græsk fore- 
skriver, hvor Accenten kan staae, i Latin, hvor den skal staae (zirrıw, Zivrerov, 
TvPÅnver, TETUUHÉVOS, TUPINOOUEVOS, Tvpdncomévæv, amo, amåvi, amavissem, 
ammavissétis), Dette staaer nu atter i inderlig Forbindelse med de gamle Sprogs 
grammatiske Bygning, Ordenes stærke og jevne Udfoldelse i Böiningsendelser i Mod- 
sætning til vore Ords Concentration omkring den fast og stærkt betonede Kjerne. 
Accenten spillede i de gamle Sprog den samme Rolle, som Qvantiteten hos os; lige- 
saalidet som det hos os for en rigtig Udtale er uvigtigt, om vi sige 6 eller 6, ligesaa- 
lidet var Accenten uvigtig hos de Gamle, men den var ikke det Principale, (Baade 
ved Flexionens större Herredömme over Ordenes Endelser og ved selve Udtalen efter 
Qvantiteten var Rimet udelukket fra den gamle Versebygning; Rimet forudsætter Stavelser 
udhævede ved Betoningen.) De Steder hvor man i Gresk, for at forklare Uregel- 
messigheden i Vers, har antaget i det Ringeste et secundert Hensyn til Accenten i 
Versebygningen, ere aldeles vilkaarlig udtagne af en Mengde, hvoraf de övrige ikke 
tillade denne Forklaring, der tillige forvirrer de regelmessige Vers. Det er i den 
nyere Tid en almindelig udbredt og i mange metriske, grammatiske og littererhistoriske 
Boger gjentagen Mening, at de ældste Romere have skrevet Vers efter Accenten, men 
at de Digtere, der indfürte Efterligningen af den græske Poesie og skabte en Litteratur, 
have indfört det græske prosodiske Princip; som om det stod i Digternes Magt at 
skabe et Princip, der modstred Sprogets Udtale og fülgelig var Folkets Ore ufatteligt. 
Den hele Forestilling om Accentens Betydning i den ældste romerske Versebygning viser 
