LXXII 
sig ved nærmere Betragtning som en med den meest paafaldende Forvirring og Let- 
troenhed udspunden Vildfarelse, der ikke gaaer længere tilbage end til Bentleys Udgave 
af Terents, der dog er langt fra at have fremsat Vildfarelsen i det Omfang, den siden 
har faaet, og op til Bentleys lidet ældre Landsmand Wase. Derimod er den latinske 
Accent, som ovenfor bemærket, néiagtig bunden til Qvantiteten, da den altid ligger paa 
næstsidste Stavelse, hvis denne er lang, ellers paa trediesidste. Heraf fülger, at à visse 
Versformer, navnlig den trochaiske, Rækken af betonede og ubetonede Stavelser temmelig 
nær falder sammen med Versets Modulation igjennem Stavelsernes Qvantitet (Caesar 
Gällias subégit, Nicomédes Cäesarem) *). 
De Gamles Vers bygges altsaa af Afsnit, der i Afvexlingen af lange og korte 
Stavelser have en vis bestemt Figur. Grunddelenes (Stavelsernes) Modsætning ligger 
her ikke i en Udhævelse udenfor Tidsudfyldningen, men i Tidsudfyldningen selv; kun 
ere de, aldeles forskjelligt fra de musikalske Taktdele, hver for sig, givne med en 
bestemt Tidsudfyldning, og derved med en særegen Charakteer, saa at Afsnittets Figur 
ikke blot beroer paa et Grundtal for Inddelingen af Tidsmomenterne (= — eller 
— u ligegyldig), men paa en bestemt Fordeling i Stavelser og disses Fålge (— ~, 
modsat ~ —). Derved og tillige ved andre (en udförligere Fremstilling krævende) 
Grunde bestemmes tillige Omfanget af den Substitution af Æqvivalenter (= = for — 
og — for ~ ©), der er eiendommelig for denne Metrik (i Modsætning til vor), fordi 
Tidsudfyldningen giver Grunddelene deres Betydning. Spondeen og Tribrachen ere 
kun slige Aiqvivalenter, ikke i sig selv rhythmiske Födder, da de ikke indeholde Mod- 
sætning, og der kan derfor ikke dannes særegne Vers af dem. (Forresten kan i visse 
Former haade Oplösning til korte Stavelser og Contraclion til lange have en charakteristisk 
Virkning og derfor være fast Regel). (Grunddelenes bestemte givne Form gjör denne 
Rhythmus tilstrækkelig let opfattelig ikke blot ved Forholdet 2:2 og 2:4 imellem de 
modsatte Dele, Arsis og Thesis, men ogsaa ved Forholdet 2:3 (—Y vw vw, — u, 
Pæon og Creticus). Forresten laa der i de antike Vers et stort Baand for den musi- 
+) Man siger, at Latinerne undgik Eenstavelsesord i Slutningen af Hexametret, for ikke 
at anbringe en tonlös Endestavelse i den sidste vigtige Arsis; og man udfinder subtile (rig- 
tignok ganske modsatte) Virkninger, som Digterne have villet opnaae, hyor de endte et 
Hexameter med Eenstavelsesord. Sagen er, at Romerne meget sjelden kunde ende et Hexa- 
meter saaledes; thi naar Conjunctioner og Præpositioner, der af andre Grunde ikke slutte 
et Vers, regnes fra, have Romerne i det hele fire Eenstavelsesverber (est, sunt, es, vult) 
og faa Eenstavelsessubstantiver, der endda alle udenfor Nominativ (i Neutr. Accusativ) blive 
Fleerstavelsesord. Æst.staaer, som bekjendt, meget hyppigt i Enden af Vers. 
