EXXIIT 
kalske Compositions Taktbevægelse; thi denne maatte ikke forstyrre den Fordeling af 
Tidsmomenterne, der udgjorde Verset. Naar den musikalske Taktbevægelse sluttede sig 
til Versets Regelmæssighed, blev:paa den anden Side Femtedeelstakten (2:3, svarende 
til Pæon) tilladelig. - 
Den rhythmiske Bevægelse füles nu i selve Successionen af de i Qvantitet forskjellige 
Stavelser og denne Successions Figur, og à intet Andet. (Hvor Ædqyvivalenter udslette 
Afvexlingen Aviler Rhythmen momentant, men forstyrres ikke.) Ikke blot maa man 
fjerne den Forestilling, der er meest udbredt hos Hermann og tildeels Boeck, om en 
fra den virkelige Stavelseforbindelse ofte afvigende og ligesom uafhængig over den 
svævende Rhythmus (saaledes som denne Forestilling f. Ex. viser sig i den hele for- 
virrede Lære om de saakaldte dochmiske Vers), men man maa lösrive sig fra en meget 
almindeligere og dybt indgroet Mening. Man taler om en Versaccent, der ligger paa Vers- 
fodens lange Hovedstavelse (Arsis) og som betegner Versets Gang og lader den höre; og 
saaledes reciteres nu de antike Vers. Men da nu denne Versaccent aldeles ikke svarer 
til Ordenes virkelige prosaiske Accent, spörger man, hvorledes de Gamle forstode et 
Digt, hvori alle Ord udtaltes med en falsk Accent og hvor den rigtige for hiins Skyld 
maatte undertrykkes, og hvorledes Sligt gjaldt dem for poetisk Velklang. Denne Strid 
imellem Ordaccent og Versaccent er en Strid imellem et svagt Væsen og en opdigtet 
Uting. Det svage Væsen (i det ringeste svagere end vi almindelig forestille os og 
gjengive det) er Ordaccenten hos de Gamle; en Uting er Versaccenten, ictus metricus, 
som man har kaldt den, i de antike Vers, Ved Versaccenten, siger man, gjåre vi 
Versets Gang kjendelig, og det maatte dog ogsaa de Gamle. Det forholder sig omvendt, 
Vi betone Ordene efter den daglige Udtale (men tydeligt og med en tilladelig Udhævelse 
af Biaccenter) og derved fremkommer Verset i Accentfålgen, men existerer ikke iforveien 
og betegnes först ved Accenterne. De Gamle udtalte bestemt de lange og korte 
Stavelser og derved fremkom Verset og betegnede sig selv i deres Orden. I en ordnet 
Succession af modsatte Dele sætter man intet andet Mærke for Successionen end selve 
Modsætningen. Vi have overfört Versaccenten fra os selv, hos hvem den er Ordaccenten 
som Stof for Verset, til de Gamle, som hverken ane eller nævne den. Men de Gamle 
bruge døg, siger man, i Metriken Benævnelserne arsis og thesis for Fodens Dele og 
tænke sig altsaa, som Ordet arsis antyder, en Hæven af Stemmen som marqverende 
Verset. For det Fürste have disse Ord i den gamle Musik, hvorfra de ere tagne, just 
den modsatte Betydning, saa at Thesis er den gode Taktdeel, Arsis den svage, en Sprog- 
brug, som Bentley og Hermann have ombyttet, (Dog tales allerede hos Priscian, paa 
10 
