hvis Tid Accentudtalen fremherskede, om arsis som elevatio vocis). Dernæst er det 
bekjendt, at i Musiken selv, hvor dog Taktdelene ikke i sig selv indeholde en charac- 
teristisk Modsætning, og derved danne en bestemt Figur, den saakaldte gode Taktdeel 
ikke skal udhæves, men at man tillader den Uüvede at marqvere den for at füle 
Taktbevægelsen. I Verset er den lange Stavelse selv Mærket, og der gives forsaavidt 
en virkelig god og stærk Deel i Foden, som to Tidsmomenter ere sammensmeltede til 
een kraftigere Eenhed. Hertil at lægge en Accent vilde for de Gamle være just lige 
det Samme som om vi vilde til Accenten, som Ordet har, i Verset lægge en Qvantitets- 
forlængelse. Ordet ictus (ikke metricus) bruges hos Qvintilian og Horats i Tale om 
Vers for at betegne Taktmaalingen med Haand og Fod, ikke ved Stemmens Hævdse: 
Pedum et digitorum ictu intervalla signant (Quintil. IX, 4, 5). Man taler om en For- 
længelse ved Arsis, som om Betoning, hvis den endog var her, medfürte Forlængelse; 
det Sande er, at de Gamle sjelden og inden visse Grændser have tillladt sig den 
metriske Unöiagtighed at bruge en kort Stavelse for en lang, der, hvor Versschemaets 
bestemte Krav paa en lang forhindrede Forvirring, ligesom vore Digtere ogsaa engang 
imellem byde os paa det betonede Sted en ikke virkelig betonet Stavelse. Det fålger 
iôvrigt af denne Udvikling, at vi nuomstunder recilere de antike Vers urigtigt; men da 
vi ikke kunne restituere den gamle Udtale efter Qvantiteten og håre dens Modulation, 
er en fuldkommen rigtig Recitation af antike Vers os umulig. 
Sammenligner man nu det antike metriske Stof, de efter Qvantiteten vurderede 
Stavelser, med vort, da tilbyder hünt Muligheden af en langt stårre Mangfoldighed og 
Afvexling, deels ved Ædqvivalenters Substitution og deres Brug som characteristisk 
Modification, deels ved Letheden af at bringe to Arser sammen (— D — — D —, 
woe ©, © —— vw, Former, der ere uefterlignelige hos os uden i en 
enkelt tilnermelsesviis dannet Ordforbindelse). Men vor Metrik er, idet den udhæver 
det for Bygningen Væsentlige i Ordene, langt mere rhetorisk end den antike, og, idet 
den ikke selv er bygget paa Tidsmodsætningen og derfor ikke foregriber den musikalske 
Takt, meget mere tilgængelig for fri musikalsk Behandling, Oversættelser af de Gamles 
Digte i Originalernes Versemaal ere derfor kun Tilnærmelser i meer eller mindre 
analoge Former; ved de Former, der just beroe paa det antike prosodiske Stofs Særegen- 
hed, i konstige Chorsange, bos Pindar o. s. v., gjör denne Oversætterbestræbelse Vold 
paa vort Sprog, og frembringer en Form, der gjör et höist uklart og næsten uopfatte- 
ligt Indtryk, hvor der for de Gamle var et let og naturligt, 
