LXXVIIE 
De i Athen om Vinteren forenede Reisefæller forlode denne Stad om Foraaret, deelte 
sig i adskillige mindre Partier, efter gjensidigen meddeelt Plan, og droge ad forskjellige 
Veie, Nogle over Salamis og Ægina, Andre over Megara og Isthmen, til ,,Pelops’ store 
doriske Halvöe” for, efter bestemt Aftale til en vis Tid at samles i den yndige arkadiske 
Landsbye Andrizzena, hvis Beliggenhed, ikkun omtrent een dansk Miil fra Templet, 
afgav et passende rendez-vous, ligesom denne Landsbyes Folkemængde og Velhavenhed 
lode formode, at man der bedst kunde finde materiel Hjælp til Anskaffelse af det Fornüdne, 
I de fürste Dage af Juli Maaned indtraf efterhaanden fra forskjellige Sider det 
hele Reiseselskab; fra. Tripolizza medbragte Gropius Pachaens skrivtlige Tilladelse og 
alle, til dennes Afbenyttelse fornådne, Befalinger til de locale Embedsmænd, i sædvanlig 
tyrkisk Form. Hans Höihed havde, som rimeligt, ladet sig disse officielle Papirer 
afkjåbe imod en ganske antagelig Sum spanske Dalere; en mindre Sum havde, efter 
god levantinsk, (ikke alene tyrkisk) Sædvane, hans Secrelair tilmæglet sig. Dog vare 
begge Summer den mindst besværlige Deel af Contracten. Værre end disse var det 
Indfald af Hs. Höihed, at Han selv vilde have Andeel i dette Foretagende, hvorfor 
han ogsaa havde fremsendt En af sine Tjenere, en Græker ved Navn Vasilachi, som 
skulde bivaane Gravningen og varetage Hs. Höiheds Interesse. Denne Person, en 
ubetydelig, aand- og hjertelös Tyranslave, blev stundom et Selskab, til hvilket han slet 
ikke passede, besværlig, og ved en Leilighed, som Forfatteren siden vil anföre, kunde 
han endog letteligen have foraarsaget de her forsamlede Fremmede stor Fortræd og 
personlig Fare. 
Om de Indretninger som et langt Ophold ved en, paa et höit Bjerg afsides 
liggende Ruin nu gjorde fornådne, udlod Forfatteren sig saaledes: 
„Vort Hovedformaal udkrævede, at vi Alle maatte blive forenede, og i Templets 
nærmeste Omgivelse; thi de tre smaa Landsbyer Sklird Tragdgi og Gardizza, som laae 
Templet nærmest, paa lavere Terrasser af Bjerget, vare dog i for stor Afstand til at 
vi skulde kunne opholde os i en af dem i den lange Tid Gravningen vilde medtage, 
og Templet nærmere var aldeles ingen ,,oca@vv” (Meierihylte) eller andet Huus. Vi havde 
ikkun et eneste Telt med, og der blev os fålgelig ikke andet Valg, end at bygge os 
selv Hytter, Enhver sin egen, af Græstürv, Grene og Straae. Vi skrede da tröstigen 
til Værket. Til Held for os manglede det os ikke paa Grene og Qviste, da hele Bjerg- 
egnen nærmest ved Templet var skovrig; de fordum, vistnok, hellige Egetræer, eller 
deres Afkomlinge, bleve trüstigen benyttede. Det syntes os billigt, at “Apollon 
Hjelperens” (énixgovoc) Egelund opoffrede Lidet af sin overflådige Rigdom paa Grene 
