LXXIX 


og Löv, for at beskytte mod Regn eller Uveir en liden Hob af Venner, didkomne for 
at opfriske Apollon Hjelperens Navn og igjen at fremdrage til Lyset hans Tempels 
Herligheder. Saaledes fremstod i det næste Par Dage, rundt om den store Ruin, en 
egen lille Landsby af Lüvhytter, hvis beskedne Lavhed og luftige Lethed stak snurrigen 
af imod den gamle Tempelbygnings imponerende Storhed, men som desuagtet ydede os 
Alle, hver isin Hytte, de Herrer v. Haller og Stackelberg, Linckh, Foster, Gropius, mig, 
Pachaens Tjener, og bagved vor Række af Hytter vore Betjente i andre deslige, for- 
önsket Le og ret beqvemt, hver Nat efter Dagens Arbeide vederqvegende Leie. Det 
eneste Telt vi havde, blev opslaaet i Midten af, vore lette Lövhytter, bestemt til For- 
samlings- og Spisested med den velbekjendte græske Benævnelse *“Eotiarogıov”, hvorfor 
ogsaa passende Steenblokke didbragtes fra Templet, at danne det ,,gjæstfrie Bord” 
(mv Eeviev roanelev) og Sæder omkring det. Et större Rum blev afstukket, med 
Omhu omgjærdet med Stave og Grene, beæret med det hæderlige Navn Muswon ; 
didhen förtes, som billigt, alle de Amazoner, Heroer og Centaurer, som snart nedstege 
til os fra Tempelruinen. 1 nogen Afstand, under en stor og skyggefuld Eeg, indrettedes 
Kjükkenet, for hvis Forsynelse Tjenerskabet sörgede med rocsværdig, skjöndt vel ei 
ganske uegennyttig Omhu. f 
Fornöden Provision af Bröd, Kjöd og Viin hentedes regelmæssigen, næsten 
dagligen, paa Æsler eller Muler, fra Andrizzena, og vore Folks Omsighed og gode 
Opförsel bevirkede snart at Hyrdernes Koner og Piger, fra Omegnen der paa Bjerget, 
selv bragte os fra deres Stani hver Morgen did op “til Sdilerne” (“eis voùs omwWAovg” 
Tempelruinens sædvanlige Benævnelse iblandt Folket) ypperlig Gede- og Faaremælk, 
frisk nykjernet Smör (af Gedemelk), Ost og Aarstidens Frugter. Det omboende Hyrde- 
folk nærmede sig os fürst ikkun af Nysgjerrighed og med en vis Sky, men strömmede 
snart til, for ogsaa at tilvende sig Noget af den Fordeel, som Frankernes underlige 
Bedrivt, der oppe ved Söilerne gav dem Udsigt til. Saaledes oplivedes snart vor lille 
Appollinske Bjergcolonie. Af Arbeidskarle til- Gravningen, af hvilke i Begyndelsen 
ikkun en Snees omtrent vare forhaanden, indfandt sig snart over et Hundrede, ja 120 
eller endog, i nogle Uger, 130; og af deres Fruentimmer, som i Begyndelsen havde 
været tilbageholdne og frygtsomme, indfandt sig siden ogsaa en stor Mængde, især paa 
Grækernes Fest- eller Helligdage. Paa saadanne Dage, naar Arbeidet hvilede, foran- 
staltede vi ofte en Dands, til stor Glæde for vort raske Hyrdefolk, og til ikke mindre 
Moro for os selv. Til Dandseplads var först et passende Sted uden for Templet ind- 
rettet, men siden, da Gravningen var fremskreden, og Templets hele Cella var bleven 
