Om K. Alexanders-Universitetets Muhammedanska mynt. 175 
y. Erdman har deremot 1. c. pag. 675, förklarat att berättelsen icke är någon fa- 
bel utan har verklig historisk grund. Huru härmed än må förhålla sig, det säkra 
är, att Bulgharerne redan en lång tid före år 922 e. Chr., då Muhammedanska reli- 
gionen hos dem (för andra gången) blef högtidligen införd och landet införlifvadt med 
Khalifatet, bland sig ägde mången Islams bekännare, och att den inbördes handeln 
emellan Araber och Bulgharer länge dessförinnan varit i gång. Ibn Fodhlan, som 
åtföljde den beskickning, Khalifen i Baghdad, Muqtedir-billah, sistnämnde år på 
Bulghar-konungens begäran afsände till staden Bulghar, har öfver de omständigheter 
hvilka ägde rum vid de Muhammedanska sändebudens ankomst lemnat en noggrann 
beskrifning, hvaraf en äldre bekantskap emellan båda nationerna tydligen framstår. 
Bland annat omnämner han att Khalifens missionärer vid första mötet med Bulgha- 
rerne blefvo af de sistnämndes konung öfverströdda med dirhemer eller silfverpen- 
ningar, dem han skakade ur ärmen (se oftanämnda memoirer, pag. 191, 544, 556, 
558), hvilket mer än något annat bevisar att Wolga-Bulgharerne dessförinnan drifvit 
en ganska fördelaktig handel med Muselmännen (Muslimin) ?*). 
Men längre än till staden Bulghär sträckte sig icke Arabernes handelsfärder. 
Orsaken dertill uppgifves af Arabiska författare (Istakhri, Ibn-Hauqal, Idrisi) 
hafva varit, att den till Bulgharerne gränsande folkstam var ett grymt slägte, som 
dödade enhvar till dem kommande fremling; Idrisi begagnar vid berättelsen härom 
tillochmed kraftuttrycket: „de äta upp hvarje fremling^ (se Fraehn, Ibn-Foszlans &e., 
pp. 168, följ. 258, 264). — Men hvilka voro då dessa menniskofrätare? — Turkar? 
Tatarer? Kalmucker? Icke de, utan en fraktion af våra egna i sednare tider inom 
det stora ryska riket upptäckte talrika stamförvandter, neml. Ersa- eller Ersä-folket, 
hvilket jemte Mokscha utgör den finska Mordva-stammen??) som ännu innehar 
samma boningsplatser som då, emellan floderna Wolga och Okå. Betraktar man lik- 
väl saken närmare, så finner man lätt att det ej är så farligt med denna Mord- 
vinernes lystnad efter menniskokött, ehuru sägnen om deras grymma vildhet nog 
långt och bredt fortplantat sig °°). — För all denna ryktbarhet har Mordvastammen 
— oafsedt namnet som påminner om mordere, mord, mörda, mors. cmepmv, myrden 
(persiskt) &c., ehuru just detta namn är det oskyldigaste och enl. Castrén betyder: 
28) Att Bulgharerne sednare äfven sjelfve låtit slå mynt, bar Fraehn ådagalaggt (Mémoires &c. 6 
série, Tom. I, pag. 171 följ.); deremot har han genom noggrannare forskningar sett sig föranlåten att äter- 
taga den åsigt han i ett arbete: de numorum Bulgharicorum forte antiquissimo, yttrat, och hänfört det deri 
beskrifna myntet till mongholiska perioden (l. c. pag. 543). Föröfrigt äro Bulghariska mynt sällsynta och 
troligen präglade icke af Bulgharerne sjelfva utan af hos dem vistande Araber. Myntstäderne voro Bulghar 
och Suvar eller, enl. Saweljeff: Suvaz = nuvarande Sviaschk, 1. c sid. 118. 
29) D:r Ahlqvist i sin dissertation om wverbet i Mokscha-dialekten (Helsingfors 1859) har visat, att den 
förmenta tredje utgreningen af Mordyastammen, de såkallade Karataierne, icke äro Finnar, utan döpta 
Tatarer. Hvad det dervid af D:r Ahlqvist omnämnda , misstaget af den annars grundlige och utmärkt 
lärde Fraehn* beträffar, så slutar ju Fraehn sjelf $ 3, der han framkastat hypothesen om Kertijana 
(Kaparas) med dessa ord: ,Jedoch ich will lieber meine Emendation dieses Namens, als etwas hart, und 
Lepechins Nachricht, als durch anderer Zeugnisse nicht bekräftigt, dahingestellt seyn lassen.* 
30) „Auch in der Epistola cujusdam Episcopi Ungariensis ad Episcopum Parisiensem (um das J. 
1235) heisst es von den Mordanis: ,interficiunt omnes homines indifferenter; et nullus de eis audet cal- 
ceare pedes suos, donec interficiat hominem.* — Fraehn, 1. c. pag. 169; der flere dylika sägner anföras. 
