339 



saiiglakkede Blade, gjur der sig en smuk Parallelisme gjældende i Indskæringernes Dybde, 

 livilkel man lel vil overbevise sig om ved al betragte Figurerne paa Tab. III. 



Skaalen. Det gjælder som almindelig Regel i Planteriget, at de nærmest Væxt- 

 spidsen siddende Blade ere de yngste, de sidstdannede. Dog er det ikke sjeldent, at der 

 i Blomstens Udvikling gj«r sig et andet Forhold gjældende, idet Axen nedenfor den primære 

 Væxtspidse antager Karakteren af en secundær og saaledes giver Anledning til Dannelsen 

 af en eller flere indskudte (intercalære) Bladkredse, Saaledes er det nu almindelig erkjendt, 

 at Bægeret hos Compositæ, Dipsacece, Valerianeæ og Rubiaceæ først opstaaer længe efter 

 at Kronen, Støvbladene og Frugtbladene ere blevne dannede. Paa lignende Maade for- 

 holder det sig med Udviklingen af Skaalen hos Cupulifererne. Hos Egen vil man saaledes 

 finde, al Hunblomsterne paa den Tid, da Hanblomsternes Støvknapper allerede afgive deres 

 Støv, endnu kun ere ufuldstændig udviklede. De beslaa nemlig alene af tre Perigonialblade 

 og af tre Grifler med Arrene, men af Frugtknuden er der endnu ikke Spor. Imellem 

 Grunden af Blomsten og en eller to Krandse af smaa Høiblade sees en ringförmig Svulst 

 af Urmeristem, og af denne voxer, efterat Bestøvningen har fundet Sted, Skaalen frem med 

 sine talrige Høiblade. »Først begynder i denne Ringsvulst intercalær Væxt og Celleformering, 

 og den forvandles herved i Lubet af tre Uger til den Blomsten omgivende Skaal, paa hvis 

 Indreflade der udenfra indad opstigende, tilsyneladende ovenfra nedad nedstigende, stadig 

 dannes nye Skæl. Senere tager den ved Grunden af Skaalens Indredade fortsalte Væxt 

 saa meget til, at Indrefladen krænges udad, saa at de yngste Skæl komme til at staa 

 paa Skaalens øverste frie Rand. Skaalskællene danne mangeleddede afvexlende Krandse, 

 men disses Længderækker ere ikke som sædvanlig stillede parallelt med Hovedaxen, men 

 have en tangential skæv Heldning. I de senere dannede Krandse tillage Leddenes Antal, 

 og Skællene staa paa Skaalens øverste Del efter Divergenlser, hvis Tæller ere 2, men 

 Nævneren et høit Tal, f. Ex. ^■^. Bøgen og Kastanien forholde sig paa lignende Maade 

 kun med den Forskjel, at den unge Skaal fra Begyndelsen af danner nye Skæl paa den 

 frie Rands Ydreside.« (Hofmeister: Handbuch des physiol. Botanik, I Bd., S. 464). — 

 Denne Forskjel i Udviklingen paa den ene Side hos QuercinecE, paa den anden Side hos 

 Fagineæ Og Castaninæ, betegner uden Tvivl de væsentligste Egenheder i Skaalen. Næst 

 elter Udviklingen maa der vistnok tillægges det Forhold, hvori Skaalens Axe og Blade (Skæl- 

 lene) staa til hinanden, den største Betydning; idet enten Axen er stærkt udviklet og 

 Bladene tilbagetrængte eller manglende, eller del omvendte Forhold gjør sig gjældende. 

 Hos Cyclohalanus er saaledes i Reglen Skaalen næsten udelukkende dannet af Axen; dennes 

 Internodier ere tydeligt adskilte, og paa den udvoxne Skaal sees ofte i Skælkrandsenes Sted 

 kun concentriske Ringe, som belegne Brandsenes Plads, eller svage Rudimenter af Skællene 

 (p. 342, ßg. C, Ørsted: Bidrag o. s. v. Tab. I— II, fig. 13 og fig. 14). Paa en anden iVlaade gjør 



VlJensli. Selsk. Skr., 5 R.ekk«, naCurviJcnsk. og molliim Aid. !) B. VI. 43 



