350 20 



sig glat, og derved, at der kun det første Aar dannes Bast. Barken, baade Læderkorken 

 og Barkparenchymet, voxer stadig i Omfang i samme Forhold som Vedlegemet, men den 

 opnaaer kun en ringe Tykkelse. Efterhaanden gaa Barkparenchymets Celler over til at 

 blive meget tykvæggede Sclerenchymceller, og saadanne træde ogsaa i Bastens Sted. En 

 lignende Omdannelse undergaa ogsaa Cellerne i Marvstraalerne, som fra Vedet fortsætte 

 sig ind i Barke.i, og selv i den Del af Vedets Marvstraaler, som ligge nærmest Barken. 

 Herpaa grunder det sig, at disse fortykkede Partier af Marvstraalerne, naar Barken løsnes, 

 blive siddende paa dennes Indreside, som større og mindre kileformede Fremragninger. — 

 I et Tværsnit af Vedet ere de talrige brede Marvstraaler iøinefaldende, men de ere kortere 

 end hos Egen. Det er ved dem, at Vedcellerne faa det bugtede Løb. Desuden flndes her 

 en stor Mængde smalle Marvstraaler, saa at Marvstraalerne i det Hele udgjøre Ve — 'M af 

 Vedet. Dernæst adskiller Bøgen sig væsentlig fra de to foregaaende Slægter ved Karrene, 

 som have en langt ringere Vidde og ere mere ensformigt fordelte over hele Aarringen 

 (fig. 1). De enkelte Marvstraale- og Vedparenchymceller ere som hos Egen, men Indholdet 

 er stærkere farvet af en rødgul Olie, som enten er fordelt over hele Slimen eller danner 

 større og mindre kugleformede Draaber (flg. 2 — 4 »?, »n', p). Ogsaa i Vedcellerne er Bøgen 

 meget forskjellig fra Egen og Kastanien. Vedcellerne ere karlignende, saa tykvæggede, at 

 den indre Hulhed n&sten er forsvunden, og saa skarpkantede, al Mellemcellerummene 

 mangle eller kun ere meget smaa (fig. 2). Det er ved disse Forhold i Vedcellerne, at 

 Vedets Haardhed, Vægtfylde og store Værdi som Bræudsel betinges. 



III. 



Systematisk Udsigt over Egefamilien. 



I min tidligere Aihaudling har jeg vist, at flere Afdelinger af Egeslægten, saaledes 

 som denne opfattes af De Candolle, nemlig Sectionerne Androgyne, Pasania, de fleste 

 Arter af Cyclohalanus , Chlamydobalanus og Lithocarpus , baade i deres væsentlige Karak- 

 terer og i Habitus stemme langt mere overens med Kastanierne end med Egene, saa at 

 de i al Fald snarere maatte henføres til Slægten Castanea end til Quercus. Fra Kastanie- 

 slægten ere imidlertid de nysnævnte Ege saa afvigende i Skaal, Blomst og Frugt, at det 

 ikke vilde staa i Overensstemmelse med de Regler, som ellers lægges til Grund for Slæg- 

 ternes Begrændsning, om man vilde drage dem ind under samme. Jeg har derfor fore- 

 slaaet at henføre disse Egearter til to egne Slægter, Pasania og Cyclohalanus, som i For- 

 ening med Castanea danne en naturlig begrændset lille Gruppe [Casianinæ). Bogene der- 



