103 433 



Egen tidligere en væsentlig Bestanddel, men er nu næsten forsvunden, hvilket natuiligvis 

 her, ligesom andre Steder i Danmark, for en væsentlig Del skyldes Menneskets Indgriben. 

 Medens Østkystens Skove ere faltigere paa Eg end Øernes, har denne Træart hævdet sit 

 Herredomme paa mange Steder i det Indre af Landet. Den Del af Hald Skov ved Viborg, 

 der benævnes Langskoven, er saaledes ren Egeskov. Men en saadan jydsk Egeskov har 

 rigtignok en ganske anden Karakter end de laalandske Skove med deres 70 Fod høie, ranke 

 Stammer. Vestenvinden viser allerede her sin kuende Magt. De krogede Stammer naa 

 kun 10 — 18 Tommer i Tværmaal, og Kronerne ere svagt udviklede mod Vest. Træerne 

 staa langt fra hverandre, sædvanlig i 20 Fods Afstand, og Underskoven bestaaer næsten 

 udelukkende af Enebær, som ofte danne et saa tæt Dække, at Egeopvæxten kvæles (Vaupell 

 I. c. p. 33). Mærkelig er Vinter-Egens Udbredning. Den forekommer hist og her i de 

 jydske Skove, mangler ganske paa alle Øerne, men optræder paany i Mængde paa Bornholm. 

 I sin for dette Bælte mest karakteristiske Skikkelse viser Plantevæxten sig omkring Fjordene. 

 I Skovene paa Sydsiden af den ved sine maleriske Omgivelser berømte Veilefjord bestaaer 

 underskoven af llex Åquifolium, Juniperus communis og Taxus baccata, og flere af de 

 smukkeste og ellers i Danmark sjeldneste Bregner voxe her: Lastræa Oreopieris, udmærket 

 ved sin Lugt, der minder om Bosa rubiginosa, Btruthiopteris og Bleclinum Spicant (Botan. 

 Tidsskr., 2 Bd., p. 20). Kristtornen er utvivlsomt den mest karakteristiske Plante for dette 

 Bælte. Medens den ganske mangler paa Sjælland og er yderst sjelden ellers i Landet, er 

 den her saa almindelig udbredt i Strandskovene, at den paa nogle Steder (f. Ex. i Gylling- 

 næs Skov) er et ligesaa besværligt Skovukrud som i Slesvig. Den holder sig sædvanlig 

 som Busk, men bliver undertiden (ved Palsgaard) et 20 Fod høit Træ. Endnu i Tofte Skov 

 i den sydlige Vildmose er den meget udbredt, og Nord for Limfjorden forekommer den i 

 Hals og Melholt Skove og ligeledes paa Læso. I et Par Miles Afstand fra Kysten bliver 

 Kristtornen sjelden, men den er igjen hyppigere midt paa Halvøen og i de faa Skove, som 

 staa læt ved Vestkysten (Vaupell 1. c. p. 57). — Taxen antoges at være ganske udryddet 

 i Danmark, indtil den for faa Aar siden (1865) blev opdaget ved Veilefjord, hvor den mær- 

 keligt nok saa længe havde unddraget sig Botanikernes Opmærksomhed. Den forekommer 

 her under Forhold, som gjør det utvivlsomt, at den er vildtvoxende. Desuden er det 

 bleven oplyst (Botan. Tidsskr., 2 Bd., p. 25), at den endnu i Mands Minde har været i 

 Meilgaard Strandskove paa Nordsiden af den Halvø, som Jylland sender ud mod Øst 

 (Djursland). — I en Del af dette Bælte, nemlig fra Mariagerfjord og noget Nord for Lim- 

 fjorden, hvor Bunden er meget lav og fugtig, danner Ellen (Alnus glutinosa) og Birken 

 (Betula verrucosa) Uovedbeslandelen af Skovene*). — Den vestlige Lillebæltet begrændsende 

 Del af Fyen stemmer i Plantevæxten overens med Jyllands Østkyst og henhører til de mest 



Delte nordlige Parli niaa ifoigc alle sine Nalurfûrhold belragtes som en egen Afdeling af Oslbaeltet. 



