113 US 



vexle med herlige Ædelgranskove. I en Høide af 2500 Fod begynder Rødgranen at 

 vise sig, bliver efterhaanden det herskende Træ i Skovene, og naaer op til 4200 Fod*). 

 Toppen er bedækket med forkrøblede l$øge, hvorimellem sees Røn og Valbirk-Løn. Den 

 østlige Side er bevoxet med Bøg paa de mod SO, men med Rødgran paa de mod NV 

 vendende Skraaninger; kun paa de af Grus og Sand dannede Moræner voxer I'^yrren. Rød- 

 gran og Ædelgran forekomme lige til Trægrændsen, men de danne kun mellem 2200 og 

 3400 Fod sluttede Bevoxninger. Her viser sig, da Jordbunden overalt er den samme, 

 nemlig Kalk, maaske tydeligere end noget andet Sted den Indflydelse, som de til Bjerg- 

 skraaningernes Retning knyttede klimatiske Betingelser udøve paa Træernes Fordeling. 

 Bøgen gjor sig saaledes gjældende her i meget forskjellige Holder, hvor den paa en mod 

 SO vendende Skraaning er udsat for den tørrere Vinds Virkning, medens Ædelgranen fordrer 

 den fugtige Vestenvind, og Rødgranen trives bedst paa de mod NV vendende Skraaninger**). 

 En lignende Afhængighed af Bjergets Retning viser ogsaa Buxas sempervirens her. Paa 

 de vestlige Skraaninger er denne Rusk saa almindelig, at den bestemmer Landskabets Ka- 

 rakter, og den udbreder, navnlig over Ain-lJalen, en eiendommelig Ensformighed, men i 

 de østlige Dele af Bjerget er den sjelden***). — Vogeserne stemme i Skovenes Karakter 

 væsentlig overens med Jurakjæden , uagtet det her ere ganske andre Bjergarter, som ere 

 herskende (Granit, Gneis og Sandsten). Det er navnlig Ædelgran og Bøg, som i et næsten 

 sammenhængende Skovbælte beklæde denne Bjergkjæde. Ædelgranen gaaer ned til Lav- 

 landet, og det viser sig her ligesom paa Jurabjergene, at Bøgen tager Bunden i Besiddelse 

 overalt, hvor Østenvinden har Adgang (P. E. Müller 1. c). 



Den mellemeuropæ.iske eller Tydsklands Flora karakteriseres for Cupulife- 

 rernes Vedkommende derved, at Bøgen og Sommer- og Vinter-Egen her have deres største 

 Udbredning, medens Kastanien og den tyrkiske Eg mangle. Fremdeles er Ædelgranens Op- 

 træden meget betegnende. Den synes her at have sit egentlige Hjem; den danner udstrakte 

 Skove i Lavlandet (Polen) og sydligere i et eget Bælte paa Bjergene, hvor den (paa Boh- 

 merwald) optræder som Urskov. Den har modsal Bøgen en nordostlig Polargrændse, da 

 den fordrer en større Sommervarme. Hvad Plantevæxten i det hele angaaer, undes her en 

 stor Rigdom paa Arter, der dog aftager betydeligt mod Nord, men ingen eiendommelige, 

 og Hovedsummen af Arterne ere de samme, som voxe i Rusland og tildels i Sibérien. 

 Disse Forhold grunde sig paa Tydsklands centrale Stilling, og de ringe Vanskeligheder, 

 som de fysisk- geografiske Forhold her stille i Veien for Indvandring fra forskjellige Ud- 



*) Bhamnus alpina, Lonicera alpigena, Spiræa Aruncus, Qentiana lutea, Crocus vemus liore til de 



karaliteristiske Planter i Naaletræernes Bælte. 

 **) P. E. Müller: Om Ædelgranens Forekomst i nogle franske Skove 1. c. 

 ***) J. Thurmann: Essai de pliytostatistique appliqué à la chaîne du Jura et aux contrées voisines, 

 T. 1—2, 1849. 



ViJeiisk. Selsli. Sbr., i Rækhe, nalurviJensh. ug mathem. Afd. 9 B. VI. 56 



