500 170 



typer, som i den tertiære Tid udgjorde en saa karakteristisk Del af Trævæxten i Europa. 

 Den af Rossmäsler først beskrevne Q.furcinervis stemmer, som det sees af nærværende 

 Afhandlings Tab. VII f. 1—4, saa nøie overens med Q. Oaleottii i Bladets Form, Indskæring 

 og Ribbefordeling, at man ikke kan tvivle om, at den er nærbeslægtet med samme; navnlig 

 gjenfindes her de for Macrohalanus karakteristiske langs med Randen løbende Terliærribber 

 (f. 2 — 4). Paa lignende Maade svarer Q. fiircinervis Heer, til Q. leiophylla, Q. Drymeia til 

 <3. lancifolia (see Tab. VII f. 5 — 8) og Q. grandidentata Web. til Q. excelsa Liebm. Macro- 

 halanus slutter sig i det hele nærmere til Lepidobalanus end til Erythrohalanus , dog er 

 der nogle Arter, som i Bladene nærme sig mest til Ertjthrobalanus Sectio 3, Versif ormes 

 og Sectio 4, Serroides, saaledes lancifolia til nitens, leiophylla til Cortesii og corrugata til 

 Serra. 



Forsaavidt den Forbindelse, der viser sig mellem Cupuliferernes geografiske Ud- 

 bredning og de i de systematiske Afdelinger udtrykte Forskjeliigheder i Bygning, i det Fore- 

 gaaende har været gjort til Gjensland for Betragtning, ere Forholdene i det hele, saaledes 

 som de maatte være, naar de typiske Former oprindelig have været tilstede i de som Ud- 

 bredüingscenlra betegnede Egne og herfra, efterhaanden som Arternes Antal tog til, have 

 udbredt sig videre og blandet sig med Nabocentrernes Arter, naar ikke klimatiske og andre 

 fysiske Betingelser hindrede deres üdbredning. 



Der er imidlertid nogle Forhold i Cupuliferernes üdbredning, som efter den nær- 

 værende Fordeling af Land og Hav staaer i Modstrid med den Forudsætning, at alle de be- 

 slægtede Former ere udgaaede fra samme Centrum, og som endnu staa tilbage at omtale. 

 Dette gjælder saaledes med Hensyn til 7/ea;-Gruppens üdbredning. De herhen hørende 

 Arter (see S. 369) forekomme i størst Mængde i Ny Mexico, en Art har en stor üdbredning 

 i den sydlige Del af Nordamerika, en anden ved Mexicos Kyster; saa at de altsaa her til- 

 høre Landene omkring det amerikanske Middelhav; men den mest udbredte Egeart, Sten- 

 Egen, i Europas Middelhavslande hører ogsaa til denne Gruppe, og ligeledes forekommer 

 der et Par Arter paa Himalaja og én Art paa Japan, saa at i/eæ-Gruppen altsaa er udbredt 

 hele Jorden rundt paa de tilsvarende Bredegrader. Man kunde maaske mene, at dette üd- 

 bredningsforhold lader sig forklare derved, at Lighed i klimatiske Betingelser ogsaa frem- 

 kalder Lighed i Organisation, men fraseet andre Indvendinger, der kunne gjøres mod denne 

 Forklaring, finder der navnlig for Himalajas og Japans Vedkommende ikke nogen saadan 

 Overensstemmelse i Klima Sted. Derimod kaste de til de nulevende Arter nøie knyttede 

 fossile Former og deres üdbredning i de nærmest forudgaaende Jordperioder, saaledes som 

 det vil blive vist i det følgende Afsnit, Lys over dette som over flere andre afvigende Forhold 

 i üdbredningen. 



Der er dernæst Egefamiliens Optræden i den californiske Flora, som frembyder 

 afvigende Forhold, da de her forekommende Arter vise meget større Slægtskab med de 



