Lungornas vilalkapacilet hos Finnar. 181 



Iiiuiyomas byggnad. 



Man har icke utan skal jemfört lungan, jemte det dermed samman- 

 hängande luftröret, med en körtel och dess utförsgång, dä samma plan ligger 

 till grund för deras byggnad, sä att hvardera måste anses sammansatt af 

 ett oändligt antal lober, hvilka stå i sammanhang, med den oandliga för- 

 greningen af ulförsgången i dessa lober. Luftrörets sammansättning af 

 broskri ngar, 16— 17 à 20 till antalet, hvilka baktill compléteras af muskel- 

 väfnad, som äfveu förekommer i rummet emellan de särskilda broskrin- 

 garna, medgifver lultrörets förlängning och förkortning, hvarmedelst dess 

 kubikinnehåll kan förändras, hvarutom de elastiska elementer, som ingå 

 luftrörets byggnad, medgifva densamma en icke obetydlig grad af elastici- 

 tet. Dessa broskriugar, som förekomma i luftrörel, fortsättas i dess båda 

 grenar, dervid 6 à 8 förekomma i den högra, 9 till 12, i den venstra 

 luftrörsgren, och fortsättas vidare i luftrörgrenarnes ytterligare förgrening 

 i lungorna. A de finare grenarne utgöra desamma likväl icke mera full- 

 ständiga ringar, utan kantiga isolerade broskskifvor, hvarjemte äfven mus- 

 kelväfnad ännu observeras å bronchialgrenar af x / 10 — 1 /û" förenade med 

 elastiska iibrer. De finaste loberna utgöra de af Rossignol såkallade 

 infundibula, dervid den tillförande finaste bronchialgren har en diameter af 

 0,i — Ojig'', hvilka uti infundibula bilda utbugtningar och en terminal 

 blåsa, som utgöra de så kallade lungcellerna. A dessa luftceller, hvilkas 

 storlek varierar emellan l / ia — V 18 " ', observeras icke mera några broskskif- 

 vor, icke heller muskelfibrer, men väl ett fint elastiskt nät, som förekom- 

 mer icke allenast å sjelfva lungblåsan, utan äfven å de mellanväggar (septa) 

 hvilka skilja de särskilda lungblåsorna från hvarandra. Denna elastiska 

 väfnad är äfven orsak till den höga grad af elasticitet, som tillhör lung- 

 blåsorna, tillfölje hvaraf de kunna utvidgas 5 till 6 gångor den volume, 

 de, i sitt sammanfallna tillstånd, äga. Detta förhållande är orsaken till den 

 varieraude storlek som desamma vid anställda mätningar befunnits äga, 

 dervid likväl det förhållande äger rum, att de icke kunna utvidgas utöf- 

 ver ett visst maximum. Antalet af dessa lungceller harHuschke aproxi- 

 matift bestämt i båda lungorna till 1700—1800 miljoner, erbjudande en 



