6 



dertill enligt lag varit berättigad, ansökte, och den 10 Mars 18ö8, for sin 

 öfrige lifstid, i nåder hugnades med afsked och pension såsom emeritus. 

 Under sin långa embetsmanna-verksamhet har Lagus sålunda varit lärare 

 och examinator för vida vägnar största delen af Finlands nuvarande civila 

 embets- och tjenstemanna-korps. Hans lärjungar finnas spridda öfver 

 hela landet och utöfver dess gräns, ifrån Statssekretariatet och Senaten, alla 

 domstolar och förvaltningsgrenar igenom, ända till kämnersrätterne och hä- 

 radsskrifvarekontoren. Att han sålunda på den civila bildningen, på lag- 

 skipningen och förvaltningen inom vårt land utöfvat ett oberäkneligt in- 

 flytande är obestridligt, om också medgifvas måste, att han, vid tilltagande 

 ålder och aftagande krafter, icke mera förmådde verka med den framgång 

 som under den kraftfulla mannaålderns dagar. En och annan har ock 

 med tacksamhet erkänt, hvad han hos Lagus inhemtat. 



Man liar lagt den aflidne till last, att han med försvagade krafter, 

 intill 72 års ålder, qvarstod vid det embête, han vid 60 år varit berättigad 

 att lemna. I allmänhet måste visserligen den regeln vid universitetet stå 

 fast, att ålderdomen viker för ungdomens friska krafter. Förhållanden 

 kunna dock inträffa, då den åldrige, i vetenskapens tjenst afnötte mannen 

 finner sig uppmanad, att ännu offra de sista återstående krafterne på fo- 

 sterlandets altare. Sådant var fallet här. Ar 1846 blef professionen i 

 kammeral vetenskaperna och national ekonomien ledig; ingen kompetent 

 sökande fanns, som kunnat intaga den lediga professorsstolen; nio år för- 

 flöto innan detta inträffade. Samma år 1846 fyllde också den hädangång- 

 ne 60 års ålder; han var således berättigad att afträda. Mången hade ock- 

 så begagnat sig af sin rätt, och gjort anspråk på det lugn, han genom ar- 

 bete och mödor gjort sig förtjent af, samt låtit universitetet och styrelsen 

 draga försorg om de juridiska studierna. Lagus tänkte annorlunda. Då 

 på länge ingen utsigt fanns, att få de juridiska lärostolarne besatte, ville 

 han icke på en enda mans skuldror hvälfva hela ansvaret för den juridi- 

 ska bildningen i landet, och beslöt att ännu qvarstå intill dess friskare 

 krafter kunde vinnas. Så tänkte, så talade den hädangångne. Må verlden 

 dömma om han deruti gått vilse. Att han icke stått 'någon i vägen, sy- 

 nes deraf, att ännu vid hans dödsstund, närmare två år efter hans afskeds- 

 tagande, tvenne juridiska professioner stodo lediga. Ett absolut misskän- 



