12 



handlingar i Svenska och 10 i Petersburgska Vetenskaps-akademiens akter, 

 samt 37 uppsattser i Finska Velenskaps-societetens akter. De Mesta af 

 dessa arbeten äro skrifna antingen på latin eller pä fransyska af det na- 

 turliga skäl, att de äro beräknade mera för en europeisk, än för en ute- 

 slutande svensk eller finsk publik. 



Under de första tiderna efter societelens stiftelse erfordrade ordnan- 

 det af socieletens såväl inre som yttre angelägenheter en icke ringa möda 

 och omsorg, hvars hnfvndsakliga del föll på sekreterarens lott. Och äfven 

 sedermera togs hans tid i anspråk af en allt mer utbredd korrespondens 

 med de utländska vetenskapliga samfund, med Ii vilka societeten efterhand 

 trädde i relationer. De hvilka under denna sednare period af Schnlténs 

 lefnad åtnjöto hans undervisning, minnas ännu såsom en egenhet hos den 

 aktade läraren, att om den akademiska qvarten någongång utsträcktes till 

 20 minuter eller en half timme, han vanligen anförde till ursäkt sin kor- 

 respondens, som nödgade honom passa på post-timmen. Ty punktlighet 

 i allt var hans ögonmärke och utgjorde den norm, efter hvilken han, oak- 

 tadt sin åt abstrakta spekulationer riktade håg, sökte inrätta sina lefnads- 

 vanor. 



Utom det egentliga lärarekallet och hvad dermed sammanhänger, in- 

 skränkte sig af Schulténs embetsmannaverksamhet till den del han tog i 

 förhandlingarne vid det akademiska konsistorium. Här synes han visserligen 

 i allmänhet ej ha utöfvat något väsendlligt inflytande på ledningen af uni- 

 versitetets angelägenheter; dock erkänues och uppskattas lians samvets- 

 grannhet och redliga vilja enhälligt af alla hans (ordna embetsbröder. I 

 vetenskapliga frågor, der hans öfvertygelse hade en lastare och säkrare 

 grund, förstod han likväl, att, när så behöfdes, göra sin röst gällande, och 

 denna var städse dikterad af den mest oegennyttiga kärlek till sanning och 

 rätt. För öfrigt var han känd såsom en afgjord vän af det bestående, 

 och hans åt den stränga vetenskapen hängifna sinne berördes föga af det 

 oroliga begär att omskapa och det rastlösa jagande efter ett dunkelt städse 

 flyende mål, som utmärker vår tid. Sanningen till ära måste äfven med- 

 gifvas, att hans förhållande till de nyvaknade fosterländska sträfvandena 

 var åtminstone i yttre måtto indifferent. Och det kunde ej gerna vara an- 

 norlunda. Ty det mål, han för sin egen verksamhet uppställt, låg ju inom 



