13 



elt område, som ingen enskild nation har rätt att kalla för sin uteslutande 

 tillhörighet, men hvars bearbetning och tillgodogörande är alla folks ge- 

 mensamma angelägenhet. Väl är detta område otillgängligt för de flesta, 

 och i samma stund Schulten der utmätte sin verkningskrets, afstod han 

 i sjelfva verket ifrån hoppet att någonsin se sitt arbete belönadt med opinio- 

 nens gunst; men helt och hållet kan vigteu och betydelsen af den sak, för 

 hvilkeu han sökte verka, blott misskännas af dem, som möjligen anse vårt 

 tolk genom sitt armod fritaget från, eller kanske genom sin sjelfkänsla 

 höjd t öfver all förbindelse att deltaga i mensklighetens gemensamma kul- 

 turarbete. 



I det föregående har jag redan haft äran omnämna det pris som 

 Schulten 1819 erhöll af Svenska Vetenskaps Akademien, äfvensom hans 

 utnämning till korresponderande ledamot af Vet. Akademien i S:t Peters- 

 burg år 1821. De öfriga utmärkelser, som af Schulten dels för sina ve- 

 tenskapliga förtjenster, dels såsom prof af höga förmäns aktning och för- 

 troende efterhand fick emottaga, innefattas hufvudsakligen i följande: Ut- 

 nämnd till Riddare af Kejs. S:t Wladimirs ordens 4:de klass 1832; af K. 

 K. S:t Staniilai ordens 2:dra klass 1838, samt af Kejs. Annffi ordens 2:dra 

 klass 1845, kallad till ledamot af Vetenskaps Societeten i Upsala 1839, 

 och till korresponderande medlem af Société Linnéenne i Lyon 1851. Dess- 

 utom erhöll han 1853 utmärkelsetecknet för 35 års oförvitlig tjenst. 



Efter att i 39 års tid hafva såsom lärare tillhört det Finska Uni- 

 versitetet, der han set; mer än en generation uppstå och åter försvinna, 

 och sedan han uppnått den i universitetets statuter för ändamålet faststälda 

 ålder, erhöll af Schulten nådigt afsked såsom professor emeritus d. 9 

 Juli 1855 samt hugnades derjemte med titel och värdighet af Kansliråd. 

 Sina återstående dagar tillbragte han i skötet af en älskvärd familj dels i 

 Abo stad, dels i närheten deraf på sin landtegendom Lehtimäki i Rusko ka- 

 pell. Det lugn han sökte och fann, var dock icke syslolöshetens, utan den 

 fridfulla och ostörda verksamhetens lugn, som ensamt anstår den upplyste 

 och tänkande mannen. Det blef derföre ? icke heller utan frukt hvarken 

 för den kommun, han närmast tillhörde, eller för samhället. Det Finska 

 Hushållningssällskapet egde i honom icke blott en verksam medlem, utan 

 äfven i tvenne års tiden nitisk och iusigts full ordförande. Att ytligt eller 



