102 



hos hudsonicus kun to Tommer en og en halv Linie. Mellemste 

 Taa hos forste en Tomme og- fem Linier, hos sidste en Tomme 

 fire og en halv Linie. De mellemste Halefjær have hos Phæopus 

 9 lyse Tvcrhaand, Fjærenes lyse Spidse deri indbefattet, hos hiidsoiii- 

 cus er derimod Antallet 11. 



6. Scolopax grise a. Da Museet hun er i Besiddelse af et eneste Skind 

 af denne Art, som i Aaret 182i blev indsendt til samme fra Fisher- 

 næsset, lader det sig ifche bestemme, om det har været blot tilfældige 

 Aarsager, som have fordrevet dette Individuum til et forArten usædvan- 

 ligt Opholdsted. Da den imidlertid efter Richardson har den 7fb Ae Grad 

 N. B. som nordlig: Grændse for sin Udrugningszone , saa vilde der 

 ikke være noget paafaldende i dens reg-elmæssige Ankomst hvert Aar 

 til Grönland. Skindet var ved Modtagelsen meget forkröllet og til- 

 smurt, dog kunde Arten tydeligt erkjendes paa den korte Huud, som 

 forbinder den udvendige Taae med den mellemste indtil Enden af 

 forste Fingerled, paa de tolv Halefjær med talrige Tverbaand, paa 

 det hvide Skaft af den forste Svingljær, og endelig paa den hvide 

 Bagryg. Forresten passer dets Farve og Tegning bedre til den Be- 

 skrivelse som Professor Nilsson har givet af det Paikulske Exem- 

 plar*), end til den af Tcmminck leverede. Formodentlig har saavel 

 det førstnævnte som det grönlandske været skudt om Efteraaret, og 

 fölgelig i deres Vinterdragt. 



7. Rallus carolinus maae vi regne iblandt de Fuglearter, som tilfæl- 

 digviis fordrives til Grönland. En fuldvoxen Hun af denne Art blev 

 skudt ved Colonien Sukkertoppen (63° 20' N. B.) den S^e Octo- 

 ber 1823. Det slet behandlede Skind erholdt Museet Aaret derpaa; 

 til Sammenligning ved dets Bestemmelse tjente et fra St. Croix 



*) Man er nu blevet OTertydcl om. at dette Exemplar ikke er skudt i Sverrig, og 

 saaledes bortfalder det vigtigste Bcviis for denne Arts Forekomst i Europa. 



