562 



at have scet Stedet, hvor nogle vare faldne ud. — De længste, og- altsaa 

 bageste i Bækken fra Mundens Midte regnet, vare paa det store Exem- 

 plar 0,7 y// ; de mindste, og altsaa nærmeste ved Middellinien, 0,0d'". 

 De længste Tænders störste Tykkelse er omtrent OjOS'"; hen ad Spidsen 

 til blive de lidt efter lidt smallere. Nærmest Grundfladen ere de ganske 

 lige. Deres Krumning begynder ikke forend omtrent 0,2'" fra Spidsen, 

 er i Begyndelsen meget svag, og bliver forst 0,1'" fra Spidsen saa stærk, 

 at Spidsen selv danner en ret Vinkel med det Ovrige af Tanden. 



Tænderne have en temmelig stærk Metalglands, hvilken især viser 

 sig - , naar de betragtes med Loupen under Vand, medens Solen skinner 

 paa dem. De ere derhos, især ved friske Exemplarer, meget stive og 

 haarde. Man foler deres Modstand mod Naalespidsen; og af de blöde 

 Legemer, hvormed man berörer dem, blive altid Traade eller Fnokker 

 hængende paa dem, som man har Vanskelighed med at faae af igjen. 

 Anvender man Vold paa dem, saa boie de sig ikke, idetmindste ikke 

 paa friske Exeinplarer, men knække. 



De ere hide. I de större Tænder (Fig. 21 a) rækker Huulheden 

 dog kun til det Sted, livor den stærheste Krumning begynder og ender 

 her spids. Huulheden optager omtrent 1 af Tandens Tykkelse; den har 

 sanlvanligviis en rodlig Farve, medens den egentlige Tandmasse ved 

 gjennemgaaende Lys viser sig guid, men derhos synes at have en tydelig 

 Trevle- eller Korbygning. 



Huulheden er tydeligst i de smaa Tænder. Disse (Fig. 21 h) 

 have stor Lighed med meget krumme, aabne Tænder af et Pattedyr, 

 af hvilke man har trukket Tandkimen ud ; Indgangen til Tandhuul- 

 heden er nemlig den bredeste Deel af hele Tanden. — Heraf synes det at 

 folge, at de ikke, som deres Metalglands kunde have ladet formode, ere 

 simple Börster, men sande Tænder, hörende til de aabne Tænder. De 

 forreste i Rækken ere udentvivl de sidst dan nede ; og, hvis her gaacr et 



