Om ï\f<>.tcorsfp.7iar frun LnotolaJcs. 9.3 



(leri intiyck af sin massa, men äro dock morciulcls Ijlaudade med små livita 

 korn och sönderbristas äfven lätt vid utta<4iuidet. De äro i brottet matta 

 och täta, icke magnetiska, gitVa ett ljust brunt puher, ujjplösa sig för blås- 

 röret i fosforsalt endast långsamt och gif\a ett blott s\agt grönfärgadt glas, 

 som vid afsvalning opaliserar. Oaktadt den blott svaga gröna färgningen 

 och opaliseringen, som kan härröra af inblandningen, äro de sannolikt krom- 

 jeni. Då ett tafvelformigt sådant korn med sträf yta uttogs, befanns den 

 u])pkomna ihåligheten omgifven med små korn af </^<//^^^y<?/7«, af livilka ett, 

 som utföll, hade storleken af ett hirsgryn. Fina korn, om ock ej synliga 

 för ögat, finnas ännu inströdda i massan, ty ur meteoritens pulver kan man 

 med magneten utdraga små partiklar, som i en mortel låta trycka sig platta 

 till silfverhvita , starkt metallglänsande blad. Om de äro nickelhaltiga, har 

 hvarken Nordenskiöld, som äfven omnämner dem, eller jag undersökt. Bek- 

 ZELius förnekar tillvaron af detta gedigna jern och anser de korn, han utdi'og 

 med magneten, för magnetisk jernmalm, då de i klorvätesyra upplösas utan 

 lukt af svaf\ehäte och utan gasutveckling till en mörkgul vätska. Emeller- 

 tid torde dock den starka metallglansen, den nästan silfverhvita färgen och 

 tänjbarheten, som vid rifning i mortel framträder, icke tillåta något tvifvel. 

 att dessa korn äro gediget jern. I hvarje fall är detta förhållande för be- 

 dömmandet af deras beskaffenhet mera egnadt än förhållandet till syra, dä 

 en svag gasut\'eckling vid eu liten qvantitet lätt kan förbises. — Utom detta 

 jern märkte jag ännu mycket små, metalliskt glänsande korn af brunaktigt 

 gul färg, som uppenbarligen äro magnetkis. De anträffas dock blott så spar- 

 samt, att man säkerligen skall kunna upplösa hela stycken utan att märka 

 lukt af svafvclväte. Ett sådant korn magnetkis såg äfven Paetsch, som 

 åter ingenting anför om det gedigna jeruet. — Den lösa grundmassan, livari 

 de angifna blandningsdelarna ligga, smälter för blåsröret till ett svart glas, 

 som blott är s\agt magnetiskt och endast mycket långsamt upplöser sig i fos- 

 forsalt, med qvarlemuande af en återstod kiselsyra. Det uppkomna glaset 

 är grönaktigt hvitt, så länge det är hett, blir vid afsvalning vatteuklart och 

 opaliserar slutligen. Stenens specifika vigt angifver Rummler till 3, or. — 

 Utvändigt är stenen omgifven af en svart (/länsande skorpa". — Slutligen 

 anför författaren Berzelius' of vanintagna ^ „tyvärr ofullständiga analjs af 

 denna intressanta meteorsten". 



Innan jag skrider till en framställning "af de försök jag verkställt för 

 att utreda ifrågavarande meteorstens kemiska förhållanden, skall jag utför- 

 ligare beskrifva det stycke, som å Universitetets mineralkabinctt förvaras och 

 iitan tvifvel utgör den största af de nerfallna stenarne, li vilka blifvit tillvara- 



